Két tenyerembe fogtam a forró kávéscsészét, és behunyt szemmel élveztem a
sötét folyadék karakteres illatát. Nem kellett csalódnom az ízében sem. Lassú
kortyokban nyeltem, és éreztem, hogy a kesernyés ízű, aromás fekete ital
fokozatosan felmelegíti testem. Kibámultam az ablakon, merengve figyeltem,
ahogyan a Hold nedves leveleken megcsillanó fénye ezüstös színbe vonja a fák
sárguló lombját. A tócsákba gyűlt csapadék lassan odafagyott a sötétszürke
aszfaltra, természetes tükörré változtatva az utakat. Nem járt ilyenkor senki
az utcákon, kihalt volt minden, nem kellett hallanom, mert szinte éreztem a
csendet. Csak figyeltem a kinti barátságtalan időjárást, és élveztem a
látványt, mert tudtam, hogy itt bent nem érhet el a hideg, és így még jobban
esett a meleg folyadék. Lassan elmúlt a kávé hatása, nem fűtött tovább, és
én, a benti kellemes idő ellenére is dideregni kezdtem. Vártam. Vártam a
gondolatokat, az ötleteket, de nem érkeztek. Tökéletes volt minden. Teljes
nyugalom, amikor nem zavar senki és semmi, de mégsem volt elképzelésem arról,
hogy hogyan kezdjek bele a történetbe.
Hónapok óta képtelen voltam írni. Semmi egyéb dolgom nem volt. Egész nap
itthon ültem, és az idő nagy részét alvással töltöttem. Nem tudtam írni, de
bűntudatom volt, ha valami más, felesleges dologhoz fogtam hozzá. Apró,
elhalaszthatatlannak tűnő dolgokkal próbáltam elfoglalni magam. Ettem, aztán
egy óra múlva újra nekiálltam enni, vagy ittam egy teát, vagy rendbe raktam
a könyveimet, esetleg letörölgettem a port a polcaimról, vagy naponta
többször is meglocsoltam a szobanövényeket. Közben pedig gyötört a bűntudat,
és egyre kilátástalanabbnak tűnt a helyzetem. A legelkeserítőbb az volt, hogy
tudtam, mi a bajom. Ki kellett volna mozdulnom, elmennem szórakozni, vagy
elutazni. Megszabadulni az itthoni nyomasztó légkörtől, és új ötleteket
találni, de képtelen voltam rá. Így nem maradt más, csak az önsajnálat.
Persze érkeztek a lelkes rajongói levelek, tele ötletekkel, kedves
biztatással, de csak szörnyűbbé tették kegyetlen szenvedésem, mert egyre
mélyebb lett a bűntudatom, és féltem, hogy csalódnak bennem. Aztán következtek
a kiadó által küldött levelek, amelyek eleinte nagyon udvariasak voltak, de
később szemtelenül sürgetővé váltak.
Telefoncsörgés hasította ketté a kellemesnek ható csendet. Kicsit megrezzentem
az éles hangra, majd pislogva próbáltam lerázni magamról bágyadtságomat. Nagy
nyögéssel keltem fel székemből, aztán bizonytalan léptekkel indultam meg a
telefonasztal felé.
Igen, tessék szóltam bele a kagylóba álmos hangon.
Mi van, Eric? Csak nem aludtál? nevetett fel az ismerős hang.
A francba, Charles! Nézd már meg az órát! Eszednél vagy?
Tudom, hogy sosem alszol! Dolgozol, mi? Hogy megy a munka?
Charles barátom élettől teli hangja szinte idegesített.
Menne, ha nem zavarnának morogtam, kihangsúlyozva az utolsó
szót.
Figyelj öregem! Nem fontos ez most csak most vettem észre,
mennyire izgatott. Lenne itt egy munka. Életünk nagy lehetősége.
Igen, persze.
Nem viccelek öreg! Ez tényleg nagy lehetőség! szinte láttam
vigyorgó képét a telefonkagyló mögött. Egyszerűen zavart, hogy ilyen lelkes.
Úgy döntöttem, lerázom minél előbb.
Charles, az a helyzet, hogy teljesen ki vagyok égve. Fél éve nem írtam
le egy rohadt szót se a nevemen kívül. Te meg, persze, sorra adod ki a
könyveidet, de ha ezt meg mered most említeni, akkor darabokra töröm ezt az
átkozott telefont. Nem fog menni most. Nem érdekel semmilyen plusz munka!
Képtelen...
Nem kell írnod, Eric szakított megint félbe, de hangjának minden
baráti lazaságot nélkülöző komolysága megállította dühöngésemet. Nem
mondhatok sokat, de ez egy hatalmas lehetőség. Egy időre el kell utaznod, de
megéri. Hidd el nekem! Csak mondj igent!
Hova utaznék? Mi ez? Mit kell csinálnom? Miről beszélsz
egyáltalán? hadartam némi ingerültséggel a hangomban. Egyre jobban
idegesített ez a beszélgetés. Tudod, hogy nem fogok belemenni a
bizonytalan hülyeségeidbe. Van egy jó kiadóm, egy elfogadható szerződésem,
élem az életem, és nekem ez jó. Megint bajba kerültél?
Áh! Ide figyelj Eric! Te vagy a legjobb barátom, de néha rohadtul fel
tudsz idegesíteni! újra a régi Charles temperamentumos hangja szólt a
telefonkagylóból. Csak döglesz otthon, és nem csinálsz semmit! Aztán
meg letargikus állapotban hívogatsz, hogy unod az életed. A te életedet én is
unnám. Most végre tehetsz valami izgalmasat, valami nagy dolgot... Na, mit
mondasz?
Menj a francba!
Ne csináld ezt, haver!
Különben is, mikor hívogattalak? Mikor panaszkodtam én neked?
Hmm... amikor elhagyott Kim, vagy két éve, amikor a Fekete Csillag
második kötete hatalmas bukás lett, vagy amikor...
Oké, Charles szakítottam félbe , örültem a beszélgetésnek.
Pakolj össze, és holnap érted mennek. Kora reggel. Viszlát Eric.
Nemsokára találkozunk azzal letette a kagylót.
Mindig övé volt az utolsó szó, és sosem lehetett neki ellentmondani. Dühös
voltam rá egy ideig, de végül, magam sem tudom miért, összepakoltam, és
lefeküdtem aludni. Nem jött álom a szememre. Gyermeki izgalom vett rajtam
erőt, mint annak idején, amikor szüleimmel utaztunk valahova. Álmatlanul
forgolódva gyűrtem magam alatt a lepedőt, és szenvedve vártam a reggelt.
Sikerült néhány órát pihennem, de fáradtság súlya nehezedett a szemhéjamra
ébredéskor. Lassan kitántorogtam a fürdőszobába, és reméltem, hogy a forró
víz majd önt belém egy kis életet. Próbálgattam a csapokat, de sehogy sem
tudtam meleg vizet előcsalogatni a csövekből. Minden tekerésnél egyre
feszültebb lettem, és az egész egy dühös ökölcsapásban tört ki belőlem, aztán
fájdalmasan nyögdécselve vettem tudomásul, hogy a fürdő fala erősebb nálam,
és dideregve álltam be a hideg víz alá, büntetve magam meggondolatlanságomért.
Reggelire kedvetlenül majszoltam el egy vajas zsömlét, és csak a szokásos
kávém okozott némi örömet. Éppen befejeztem az evést, amikor csöngettek. Két
napszemüveges, öltönyös alak várt az ajtóban.
Eric Kozlowski? szólt a szenvtelen hang, mire én
bólintottam. Tudtommal értesítették önt érkezésünkről. Kérem jöjjön
velünk mutatott egyikőjük a házam előtt álló, sötétített ablakos,
fekete autóra.
Elmosolyodtam magamban. Teljesen olyan az egész, mint valami gyenge krimi.
Öltönyös figurák, fekete autók, napszemüvegek. Valami humorosat akartam
mondani, hogy oldjam a feszültséget, de nem jutott eszembe semmi. Beszaladtam
a házba bőröndömért, aztán próbáltam magamra egy kis méltóságot erőltetni,
letörölve arcomról izgatottságom jeleit.
Útközben elkezdtem érdeklődni utunk célja felől, de kísérőim nem voltak túl
beszédesek. Kivittek egy általam ismeretlen reptérre, ahol egy katonai
helikopter várt rám. Nem örültem a katonaságnak, sőt félelemmel töltött el
a látvány, és kétségbeesve kezdtem el kérdezősködni, hogy mit akarnak tőlem,
de senki sem válaszolt. Betuszkoltak a helikopterbe, és felszálltunk.
Reméltem, hogy ha egyszer ilyen helyzetbe kerülök, akkor bátran fogok
viselkedni. Sajnos, a bátorság most messze elkerült, és az egész testem
remegett. Éreztem, hogy valami komoly dologba keveredtem bele akaratlanul.
Nem tudom, meddig repülhettünk, mert végül legyőzött a fáradtság, és
elaludtam. Arra ébredtem, hogy egy sötét alak bemászik mellém, és fekete
kendőt köt szemeim elé. Óvatosan kitessékeltek a helikopterből, és megtörve
tűrtem, hogy arra vezessenek, amerre akarnak. Kicsit tompa voltam még ébredés
után, de már nem reszkettem a félelemtől, sőt szinte beletörődtem, hogy végem
van. Közben egyre jobban elkalandoztak a gondolataim, és azon fantáziáltam,
hogy most melyik börtönbe visznek vajon, vagy kivégeznek-e esetleg, vagy
elképzelhető, hogy a kiadóm bérencei ezek a marcona külsejű alakok, és most
lehet, hogy leverik rajtam a késedelmemet.
Végül lekerült rólam a kendő, de nagy meglepetésemre, mikor hunyorogva
kinyitottam szemeim, nem egy pisztoly csövével néztem farkasszemet. Csak
Charles állt vigyorogva előttem.
Beijedtél, mi? Na, tüntesd el gyorsan a képedről ezt az ijedt kisegér
arckifejezést! kacagott legkedvesebb barátom. Lassan
elvörösödött a fejem, ökölbe szorultak kezeim, és csak egy hajszál választott
el tőle, hogy az utóbbi órák feszültsége egyszerre robbanjon ki belőlem.
Szerencsére Charles is észrevette ezt, majd nyugtatóan a vállamra tette a
kezét, és a szemembe nézve beszélni kezdett.
Nyugi öreg! Nyugi! Elmondok mindent szép sorjában, de most gyere
velem!
Most mondasz el mindent! követeltem.
Kérlek, ne reagáld túl a helyzetet! vigyorgott még mindig.
Szerinted lehet ezt túlreagálni?
Nyugalom, ezen én is átestem nemrég. Gyere! Megmutatom a szállásod,
aztán meg kapsz egy kávét.
Az egészből csak a kávét hallottam meg, és ezt enyhítő körülményként írtam
barátom számlájára. Hosszú folyosókon vezetett végig, ahonnan számos egyforma
ajtó nyílt. Néhol füstös helyiségeket láttam a bejáratok mögött, ahol kisebb
csoportok beszélgettek, más szobákban pedig csak üres, megvetetlen ágyak
voltak, s olykor elsétáltunk egy-egy nagyobb előadóterem vagy műszerekkel
telezsúfolt laboratórium mellett is. Aztán az egyik ajtónál megálltunk, és
Charles betessékelt egy kórházi kórteremre emlékeztető szobába, amelynek
berendezése kimerült egy fehér, matracos fémágyban, egy hasonló színű
íróasztalban, egy kényelmetlennek tűnő székben és egy aprócska szekrényben.
Én csak megálltam, és kérdően néztem barátomra, várva a válaszokat fel nem
tett kérdéseimre. Ő leültetett az ágyra, és elkezdte mondókáját.
Na figyelj! Tudom, hihetetlennek fog tűnni, amit mondok, de
igaz találhatott volna jobb bevezetést is. Elkezdem az elejéről.
Volt egy furcsa tudós, aki agyhullámokat vizsgált, meg álmokat meg hasonló
hülyeségeket, és senki sem foglalkozott vele szokás szerint, de aztán
felfedezett valamit. Észrevette, hogy vannak bizonyos álmok, amelyek semmilyen
kapcsolatban nem állnak a valósággal, a páciens élményeivel, tudatával. A
kezeltek beszámoltak álmaikról hipnózis során, és elég vad dolgokról
beszéltek. Hosszas kutatás után rájött, hogy ezeket az álmokat kívülről
érkező hullámok keltik, amelyek zavart okoznak az alvó ember agyában, és
ennek hatására kreál az adott páciens elméje mindenféle elvadult dolgokat.
Ám a jelenség nem mindenkire van ugyanolyan hatással. Valakinél szinte sosem
jelentkezik, valakinek meg folyamatosan rémálmai vannak. A legjobb az
egészben pedig, hogy ezek a külső hullámok a világűrből érkezett telepatikus
üzenetek.
Az utolsó kijelentésére lassan felvontam a szemöldökömet, és hitetlenkedve
néztem rá.
Jól van, tudom, zavaros voltam, de órák hosszat ültem különböző
előadásokon, ahol össze-vissza papoltak mindenféle technikai részletről,
amiből én egy kukkot sem értettem, és csak a lényeget jegyeztem meg. Az
újaknak is túl kell majd esniük ezen.
Charles, ha azt mondod nekem, hogy azért rángattál ide, mert valami
őrült már megint ufót látott, akkor nagyon dühös leszek ráztam meg a
fejem. Na jó. Rendben, tegyük fel, hogy igazad van nyugtattam
magam. Akkor mégis mit keresünk mi itt? Két író? Ha ez igaz lenne, a
katonaság foglalkozna vele, és eszük ágában sem lenne szólni két ilyen
idiótának!
Hát ez az! emelte égnek a karjait. Rögtön elhallgattatták
a tudóst, aztán a katonaság titokban átvette az ügyet. Csakhogy nem sikerült
még kideríteni, hogy pontosan honnan és miért jönnek az üzenetek, nincs semmi
kézzelfogható. Nincs mire lőni! Fogalmuk sincs, hogy mit jelentenek ezek az
álmok. Semmilyen módon nem sikerült eddig felvenni a kapcsolatot az
idegenekkel vigyorgott. Teljesen tanácstalanok voltak, és végül
létrehoztak egy tudósokból álló csoportot, amely elkezdett foglalkozni az
üggyel, de ők se mentek semmire. Aztán kibővítették a kutatócsoportot
filozófusokkal, írókkal, pszichológusokkal, meg mindenféle bolonddal, mert
úgy gondolták, hogy nagy szükség lehet a kreativitásukra ahhoz, hogy végre
valahogyan kapcsolatba tudjunk lépni az idegenekkel. Persze, mi sem jutottunk
semmire. Csak megbizonyosodtunk róla, hogy nem maguk a rémálmok az üzenetek,
csak így reagál az emberek agya ezekre a hullámokra. Nem semmi, mi? És mi is
benne vagyunk ebben az egészben. Én már az írók első csoportjában benne
voltam húzta ki magát végül büszkén.
Nem tudom, Charles. Annyira hihetetlen ez az egész mosolyodtam
el tanácstalanul.
Tudom. Én is így éreztem az elején. Nem baj. Lassan kezdődik az
eligazításotok, és ott mindent megmagyaráznak. Készülj fel, mert két napos
lesz!
A következő negyvennyolc óra végtelen előadások sorozatával telt.
Lassan-lassan tényleg sikerült meggyőzniük az idegenek létezéséről. Nagyjából
ötvenen voltunk újoncok, és mindannyian unottan hallgattuk a tudományos
magyarázatokat, az álomfejtések eredményeit és az eddigi elméleteket. Arra
elég volt ez az egész ceremónia, hogy rájöjjek, egy lépést sem haladtak előre,
mióta észlelték a jelenséget. Aztán az előadások végeztével megismerkedtünk a
munkatársakkal többek között a kutatócsoport vezetőjével, Harry
Thompsonnal , és gyakran éjszakába nyúló érdekes beszélgetéseket
folytattunk a témáról. Nem mintha tudtam volna, mikor van éjszaka. Teljesen
elvesztettem időérzékemet ebben a földalatti bunkerben, amiről azt sem
tudtam, a világ melyik végén van.
Egyébként az ellátás kifejezetten jó volt. Az étkezések egy hatalmas ebédlőben
folytak, a menü pedig egész tűrhető volt. Egyetlen bajom volt az egésszel,
hogy a fehérre festett falak, a tisztaság, a rend feszültséggel töltött el,
és teljesen olyan volt, mintha egy fogorvosi rendelő várótermében lennék.
Csak a könyvtárban éreztem jól magam, ahová furcsa módon a sok tudós közül
egy se tette be a lábát. Néha betévedt egy-két ember, de általában üres volt,
és végül a törzshelyemmé vált. Charles persze mindig a középpontban volt.
Ismert már szinte mindenkit, állandóan tárgyalt, és építgette kapcsolatait.
Én meg csak ültem a könyvtárteremben, ahol a katonás sorokba rendezett
könyvek színes gerince nyugalommal töltötte el lelkemet. Aludni itt sem
tudtam rendesen. Már régóta furcsa álmaim voltak, és minden reggel egyre
fáradtabban ébredtem. Egyik este lefeküdtem, és egy átszenvedett éjszaka
után, mikor kinyitottam a szememet, meglepve tapasztaltam, hogy most egy
valódi kórteremben vagyok. Kibírhatatlanul hasogatott a fejem, és minden
tagom fájt, úgyhogy eszembe se jutott, hogy megpróbáljak felkelni. Kicsit
oldalra fordítottam a fejem, és megpillantottam Charlest, aki megkönnyebbülten
vigyorogva ült az ágyam mellett. Megpaskolta a vállam, és sokat sejtetően
megszólalt.
Örülök, hogy jól vagy, öreg! Három napig aludtál egyhuzamban. Üzenetet
kaptál az űrből! én erre egy gyors ájulással válaszoltam.
Később rengeteg vizsgálatot végeztek el rajtam, és megállapították, hogy én
voltam eddig az egyetlen, akinek az agya nem rémálmokkal reagált a
földönkívüliek üzenetére. Abban reménykedtek, hogy a segítségemmel sikerül
valamiféle megoldásra jutniuk az álmokkal kapcsolatban. Ennek ellenére én
alig emlékeztem valamire, s a rengeteg élménybeszámolónak nevezett kihallgatás
mind kudarccal végződött. Csak kemény munkával és hipnózis segítségével
voltam képes felszínre hozni az emlékeimet.
Utaztam. Repültem. Hatalmas sebességgel haladtam. Hamar magam mögött hagytam
a Földet. Bolygók és naprendszerek mellett száguldottam el. Aztán hirtelen
megálltam. Célhoz értem. Fákat láttam. Nem hasonlítottak a mi bolygónkon
található fákhoz, de biztosan tudtam, azok voltak. Élénk színekben pompáztak,
és tekeregtek vadul a vörös fűvel benőtt réten. Élveztem az érintetlen vadon
szépségét. Felnéztem az égre, és láttam a miénkhez hasonló napot és a kék
eget. Valahol a távolban egy madár repülhetett, de nem tudtam rendesen kivenni
az alakját, és miközben ott nézelődtem az idegenek bolygóján, hihetetlen
mértékű nyugalmat éreztem. Ennyire emlékeztem, nem többre, de ez is elég volt
ahhoz, hogy mindenki elkezdjen ünnepelni a csoportban, mert szerintük minden
kétséget kizáróan bebizonyosodott az idegenek létezése és barátságos szándéka.
Ennek köszönhetően elég népszerű lettem, és mindenki meg akart ismerni, de
mivel sosem voltam túlzottan közvetlen típus, ezért a figyelem lassan Charles
felé fordult, aki idővel a menedzserem lett. Ő szívesen elmesélte
helyettem mindenkinek élményeimet, véleményemet, és ha valaki akart tőlem
valamit, egyből őt kereste fel.
Később elült a zűrzavar, vége lett a nagy felhajtásnak körülöttem, és lassan
visszatért minden a rendes kerékvágásba. Még mindig nem tudtuk, honnan
érkezik pontosan az üzenet. Tulajdonképpen nem tudtunk semmit. Aztán érkezett
a második álom. Újra kórházi ágyon ébredtem, s elöntött a szokásos fájdalom,
de szinte meg sem éreztem. Most emlékeztem. Tudtam, miről álmodtam, de el
akartam felejteni. Borzalmas volt.
Elvégezték a vizsgálatokat, és miután bebizonyosodott, hogy tényleg üzenetet
láttam, hagytak nekem némi időt a kihallgatás előtt. Charles lépett be a
szobámba aggódó tekintettel.
Hogy vagy?
Megvagyok.
Azt mondták, nagyon megviselt a legutóbbi álom. Féltem, hogy úgy jársz,
mint a többiek sütötte le szemét.
Miféle többiek? kaptam fel a fejemet szavaira.
Tudod... bizonytalanodott el mások is álmodtak már itt.
Csakhogy ők nem számolhattak be róla. Kómába estek. Te vagy az egyetlen
kapcsolatunk tette hozzá halkan.
Úristen Charles! pattantam fel az ágyról. Akár meg is
halhattam volna? Sosem beszéltél erről. Azt hittem, bízhatok benned!
Nem tudtam, öreg. Nem tudtam. Bocsáss meg suttogta. Ez
az egész épület felerősíti az idegenek jeleit. Ezért reagáltál itt ilyen
érzékenyen az üzenetekre, de az álmokat nem kerülhetted volna el. Előbb-utóbb
kint is megtörtént volna.
Tudtam, hogy igazat beszél, és megbíztam benne, de csak lassan voltam képes
lehiggadni. Megviseltek az utóbbi napok.
Halálról álmodtam. Láttam a fegyvereinket suttogtam én
is. Emberi fegyvereket. A károkat, amit a környezetünkben okoztunk,
és a bolygón gennyes kelésként terjedő metropoliszokat. Aztán jött a
pusztulás. Tűzvihar törölt el mindent a Föld felszínéről. Emberek égtek
porrá, és városok tűntek el nyom nélkül.
Felnéztem Charlesra, és ugyanazt a szomorúságot láttam tükröződni arcáról,
mint amit én is éreztem.
Nem biztos, hogy azt jelenti, Eric kereste a reményt.
Tudod, hogy nem mi döntjük el, mit jelent.
![](ujgalx61.jpg)
Maga Harry Thompson vezette le a kihallgatást. Elmondtam, amire emlékeztem,
aztán újra meg újra megismételtették velem az egészet, rákérdezve minden apró
részletre. Nagyon kifárasztott a ceremónia, s mikor végre-valahára végeztem,
megpróbáltam pihenni egy kicsit. Néhány óra múlva határozott kopogtatás
ébresztett. Álmos szemekkel nyitottam ajtót. Két fegyveres egyenruhás alak
állt velem szemben, és udvariasan megkértek, hogy kövessem őket. Értetlen
arccal, fáradtságtól bizonytalan léptekkel követtem őket.
A legnagyobb előadóterembe vezettek, ahol már szinte mindenki ott volt a
csoportból, s a hiányzók is lassan megérkeztek. A termet katonák őrizték, és
az előadói emelvényen egy szigorú arcú, bajuszos, egyenruhás alak állt.
Őszülő haját rövidre vágatta, tartása szálfa egyenes volt. Úgy viselkedett,
mint aki teljesen ura a helyzetnek, de olykor megremegő szemhéja némi
idegességről árulkodott. Lassan elhaltak az értetlenkedő hangok, a sietve
feltett kérdések a kutatók részéről, és az emelvényen álló magas rangú tiszt
megköszörülte torkát, szót kért, aztán Smith ezredesként mutatkozott be.
Hangjának mély tónusa kicsit erőltetettnek tűnt, és feleslegesen
túlbonyolította mondatait. Elmondta, hogy mostantól a katonaság veszi át az
irányítást, de szeretnék, hogyha továbbra is zavartalanul végezhetnénk a
munkánkat. Minden feltételt biztosítanak a nyugodt munkakörülményekhez, de
ehhez az szükséges, hogy minden eredményről maradéktalanul beszámoljunk. A
mondat végét pedig feltűnően kihangsúlyozta. Befejezte a mondókáját, és
elbocsátott mindannyiunkat.
Mindenki egyszerre állt fel, és kezdett beszélni, vagy indult meg morgolódva
a szobája felé, én meg szememmel Charlest kerestem, de csak Harry Thompsont
pillantottam meg, ahogyan arcát tenyerébe temetve, összetörten ült az egyik
széken. Oda akartam menni hozzá, de két katona megállított, és megkértek,
hogy kövessem őket.
Betessékeltek egy üres szobába, amelynek az egyik falát egy hatalmas tükör
alkotta, adtak egy széket, aztán magamra hagytak. Mély, személytelen hang
hallatszott egy rejtett hangszóróból, és elmagyarázta, hogy újra be kellene
számolnom álmaimról. Innentől kezdve az egész egy rendőrségi kihallgatásra
kezdett hasonlítani. A hang egyre erőszakosabb és parancsolóbb lett.
Rengetegszer megismételtettek velem mindent, kiforgatva fáradtságtól akadozó
szavaim értelmét. Egyre jobban fájt a fejem, éhes voltam, feszült, de nem
hagytam, hogy megtörjenek. Aztán egyszer csak vége szakadt az egésznek,
megköszönték az együttműködésemet, és elengedtek.
Néhány héttel később, egyik reggel, már-már bevett szokás szerint Charles
ébresztett. Kopogás nélkül berontott a szobába, és megrázott.
Ébredj! Ébredj már fel!
Mi van már? nyögdécseltem rekedt hangon.
Kilövik! Nem érted? Kilövik! kiabálta eszelős tekintettel.
Miről beszélsz? Mit lőnek ki? értetlenkedtem.
A rakétát. Elpusztítják az idegeneket! mutatott a plafon felé.
Miről beszélsz? Azt sem tudják, hol vannak.
Hát ez az! Nagy átverés volt az egész! hajolt közelebb.
A hadsereg végig tudta, hol van a bolygó! Amint megtudták, rögtön elkezdték
tanulmányozni, és a bolygó tömege meg mindenféle adata alapján megépítettek
egy fegyvert egy esetleges támadás esetére. Képesek elpusztítani az egész
planétát! Mi csak arra kellettünk, hogy megfejtsük az idegenek szándékát!
Ugyan már! kételkedtem barátom szavaiban, de sejtettem, hogy
igaza van. Ez az egész a hadseregre vallott. Ennek semmi értelme!
Évekbe, évtizedekbe telik, mire odaér a rakéta. Meg akkor miért árulnák el
magukat az idegenek, ha támadást terveznek?
Oké, lehet, hogy ez túlzás, de valami fegyvert tényleg készítettek.
Lehet, hogy semmire sem jó, de arra elég, hogy eloszlassa a félelmeket.
Azért ne feledd, hogy bejártuk már a naprendszerünket! Elég jó hajtóműveink
vannak! emlékeztetett Charles, felemelve mutatóujját. A
hadsereg tarsolyában pedig mindig van valami meglepetés. Úgy gondolják, hogy
megelőzhetnek egy esetleges inváziót vagy támadást. Amúgy meg persze, hogy
elárulják magukat, mert meg akarnak félemlíteni minket. Legalábbis a
Világhadsereg vezetői szerint mondta, és elkezdett fel-alá járkálni
a szobában. Az a baj, hogy kiszivárgott egy csomó minden innen.
Ezt hogy érted?
Úgy, ahogy mondom dörzsölte meg a szemeit. Eleinte
pletykának tartották sokan a dolgot. Alakult néhány szekta, akik az idegenek
eljövetelét ünnepelték. Nem volt probléma, de aztán néhányan elkezdték látni
az álmokat, és az idegenekről szóló híreket sokan megerősítették.
Ez nem lehet! mosolyogtam. Ki beszélt volna ilyesmiről?
Mind be vagyunk zárva ide.
Ott van például Murphy. Tudod, akinek babát várt a felesége
tárta szét a karjait Charles. Én csak bólintottam. Őt kiengedték már
egy ideje, de volt más is. Persze hivatalosan nem beszélhettek, de úgy
látszik, mégis megtette valamelyikük, és kitört a pánik néhány helyen.
Tüntettek az utcákon, válaszokat követeltek a hadseregtől, és néhányan,
kihasználva a zűrzavart, fosztogatni kezdtek.
Nem tudom, Charles. Nehéz elképzelni, hogy ennyi elég lenne egy
háborúhoz egy idegen faj ellen.
Nem tudom, hogy vagy vele Eric, de nekem azt is nehéz volt elképzelni,
hogy valaki álmában egy idegen faj bolygóját fogja látni vigyorgott
keserűen.
Igazad van. Váratlan helyzet állt elő, amire senki sem számított, és
néhányan pánikba eshettek a fejesek közül is.
Pánikba estek? Egyenesen megőrültek! Alig tudunk az idegenekről
valamit! Esküszöm olyan, mint amikor a buta gyerek a játékpuskájával
szórakozik, és véletlenül kilövi a társa szemét. Nincs otthon anyuci, hogy
jól megpofozza! Hoztak egy rossz döntést, és lehet, hogy nagyon ráfizetünk.
Ja, és tudod mi a legjobb? Innen, páholyból nézhetjük végig a kilövést.
Akkor is csak blöffnek tartom ezt a rakéta-dolgot.
Szerintem kivételesen nem hazudnak grimaszolt Charles.
Gondolj bele! Sokan beszéltek arról, hogy a hadseregnek már régóta a kezében
vannak a gyors és gazdaságos hajtóművek tervei. Az egyetlen probléma az, hogy
egyelőre semmilyen anyagi haszna nincs az űrutazásnak.
Igen, erről én is hallottam. Logikusnak hangzik, hogy a hadsereg nem
adja ki a terveket a kezéből. Kutatási célokra fel lehetne használni az új
hajtóművel felszerelt űrhajókat, de baj lehet abból, ha a technika a lázadó
szervezetek kezébe kerül.
Szerintem is hihető a sztori, és most megtudjuk, hogy valóban igaz-e!
Kirángatott a szobából, aztán az előadó felé vonszolt. Hatalmas volt bent a
zsivaj. Mindenki a saját véleményét akarta elmondani, ami persze, senkit sem
érdekelt, a katonák pedig próbáltak rendet teremteni. Aztán lassan eljött a
kilövés pillanata, minden elhalkult, és néma csendben figyeltük a terem falán
lévő hatalmas képernyőn a visszaszámlálást. 3... 2... 1... 0 és a rakéta nem
indult el.
Iszonyú dörej kíséretében robbant fel a hajtómű, és a lángtenger beborította
a képernyőt, aztán a zúgó, szemcsés kép az adás megszakadását jelezte.
Halotti csend ülte meg a termet. Mindenki csak meredten bámulta az üres
kivetítőt. Thompson tért magához leghamarabb. Odarohant Smith ezredeshez,
és azonnal kérdőre vonta. A katona dadogva próbálta elhárítani a záporozó
kérdéseket, arra hivatkozva, hogy titkos információkat nem adhat ki, de végül
megtört.
Mi történt? Azonnal válaszoljon! ordította Thompson.
Azt hiszem, felrobbant a hajtómű... mondta halkan Smith,
miközben izzadtságcseppek ütköztek ki a homlokán.
Megsérülhetett a robbanófej? Mi történik, ha megsérült? Mekkora ereje
van? hadarta el újabb kérdéseit a kutatásvezető, miközben ingujjával
idegesen törölgette szemüvegének lencséit.
Ez szigorúan titkos... szavalta a betanult szöveget az ezredes,
de Thompson, kihasználva a katona hangjában érződő bizonytalanságot,
közbevágott.
Nem érdekel! Én vagyok a kutatás vezetője! Jogom van tudni!
ordította magából kikelve.
Elég ereje van ahhoz, hogy elpusztítson minden életet a bolygón. Ha
felrobbant, akkor legfeljebb még néhány percünk van hátra suttogta
Smith maga elé bámulva.
Ekkor elszabadult a pokol. Mindenki ordítozni kezdett, néhányan ájultan estek
össze, de akadtak olyanok is, akik hozzám hasonlóan csak álltak és bámulták
a semmit. Néhány katona érkezett az ezredeshez, tájékoztatták, hogy nem tudnak
kapcsolatot teremteni a Világhadsereg központjával, és egyetlen más bázissal
sem. Smith lassan visszanyerte önuralmát, és parancsokat kezdett osztogatni.
Néhányan ki akartak menekülni a szabadba, de az ezredes katonákat küldött
utánuk. Aztán eldördültek az első lövések.
Csak álltam, és figyeltem a képernyőt, de nem érkezett többé adás. Robbanás.
Lángtenger. Az álom.
Figyelmeztetés volt suttogtam tágra nyílt szemekkel. Nem
fenyegetés! Figyelmeztetni akartak.
De nem volt már senki, akit ez érdekelt volna. Egy pillanatra engem is
hatalmába kerített a félelem. Menekülni akartam, találkozni szüleimmel,
barátaimmal, hogy elmondjam nekik, szeretem őket. Remegő térdekkel gondoltam
arra, hogy mennyi mindent akartam még csinálni, de már semmit sem tehetek.
El kell fogadni, hogy vége. Elindultam kifelé a zajos előadóból, a folyosón
keresztül a szobám felé. Aztán meggondoltam magam és a könyvtár felé
fordítottam lépteimet. Néhány rémült alak suhant el kiáltozva mellettem,
de nem törődtem velük. Törzshelyem megint üres volt. Papírt és tollat
kerítettem, és írtam. Nem tudtam, milyen messze lehettünk a robbanás
helyétől egy földrész vagy a fél bolygó választ-e el minket ,
nem tudtam, mennyi időm lehet, míg elér a tűzvihar, de nem is érdekelt. Csak
írtam.
Talán évezredek óta próbálták felvenni velünk a kapcsolatot az idegenek, és
mikor látták, merre tartunk, figyelmeztetni akartak minket. Ők tudták, hogy
fejlődésünk a pusztulás felé halad. Mi pedig ostobaságunkkal felgyorsítottuk
az események menetét. Félreértelmeztük az üzenetet. Mindenben fenyegetést
láttunk. Emlékszem a második álmomra. Halál, pusztulás, de mégis jó szándékot
sugalltak az idegenek üzenetei. Figyelmeztetni akartak. Nem értettem akkor
azt a furcsa érzést. Nem akartam érteni. Ellenséges szándékot láttam benne
én is, mert tudat alatt azt akartam látni, mint mindenki más. Mert félünk.
Félünk az ismeretlentől...
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 156-164. o.)