A Rubintűz hétszáz láb hosszú teste megrázkódott. A titánium héjazat elemei
meghajlottak, engedve a hajó testét ostromló hatalmas erőknek. A hídon lévők
teste rongybabaként lódult előre-hátra a biztonsági hevederek ölelésében.
Miután a rázkódás alábbhagyott, és ismét visszanyerte uralmát a teste fölött,
Sean a paneljére pillantott.
Elvesztettük a jobb oldali ütegeket... Burkolati károk a C-1-től a
D-11-ig... Kiment az Atron asztrogációs adatbankja és félig
megvakultunk sorolta.
Ennyi? vakkantotta Hoberson.
Sean felvont szemöldökkel pillantott a parancsnokra. Mintha ez nem lenne
éppen elég!
Nem uram, van még majd két tucat kisebb kár. Két Enderton gömb
megrepedt... hangja hörgésbe fúlt. Az Atron őrült kitérő manőverei hét
gé erejével forrasztották ajkára a szót. Amikor a veszett háromdimenziós
hullámvasút ismét szólni engedte, folytatta ...elvesztettük az
atmoszféra nyolc százalékát, és a hármas hűtőkör szivárog...
Szemét kínaiak! csikorogta a parancsnok.
Sean
Zai Mervill hitetlenkedve meredt rá. Mekkora egy barom ez a
Hoberson! Mikor már azt hitte, megszokta a nyers stílusát, az mindig
előrukkolt valami új otrombasággal. Persze, a tévedés ezúttal is ki volt
zárva.
Előfordult már, hogy Seant meszticnek nézték, de a legtöbben nem estek ebbe
a hibába. A parancsnoknak ráadásul pontosan ismernie kellett első tisztje
személyi adatait, és biztosan nem kerülte el a figyelmét, hogy anyja a
Zai-Hong nevet kapta szüleitől. Tudomása lehetett Sean nagyapjának és
nagyanyjának történetéről is: a pár a kulturális forradalom idején hagyta
örökre maga mögött Mao földi paradicsomát. Ha erre nem is, legalább arra
tekintettel lehetett volna, hogy Sean apja, a legendás Thomas Mervill nem
csak tagja a StarRes igazgatótanácsának, de a társaság vezetőségének egyik
legmeghatározóbb alakja is. Sean sejtette, hogy ez a tény egy Hoberson-féle
betonfejű tulkot mennyire irritálhat. Néha vágyat érzett rá, hogy elmagyarázza
neki: Mervillként, ha akarná, már a flottaparancsnokság ezredese is lehetne,
majd megkérdezné, vajon mit gondol, miért szolgál mégis elsőtisztként?
Stefansky, utasítsa az Atront, hogy távolodjunk nulla-nulla-három
egységre az ellenséges köteléktől! fordult a parancsnok az
MI-operátorhoz.
A lengyel bólintott, és felöltötte a szakmájabéliekre oly jellemző elrévedő
arckifejezést, míg az utasításait hordozó bitek agytörzsi implantja felől a
hajót irányító tudat felé száguldottak.
Hoberson közben hívta a csatában részt vevő másik StarRes romboló
parancsnokát:
Vissza kell húzódnunk, Brett.
Rendben, fedezünk titeket biccentett a központi kivetítőn
McKenna, az Éjkirálynő parancsnoka.
Búcsúzóul megkínáljuk őket a maradék két Főnixszel, ennyivel tartozunk
nektek villantott zord mosolyt kollégájára Hoberson, majd a taktikai
tiszthez fordult.
Fuerteventura
kisasszony, ha lenne olyan kedves... úgy
szavalta végig a nő nevét, mintha valami különösen cifra káromkodás lenne.
Fuerteventura keze táncba kezdett a taktikai panel fölött, ahogy hozzálátott
a Főnixek programozásához. Sean nem láthatta az arcát, de könnyen el tudta
képzelni, hogyan festhet most: vértelen vonallá préselt ajkak, dühödten
szikrázó, fekete szemek. Hoberson sosem bánt vele kesztyűs kézzel, mióta
pedig Caterina az áthelyezését kérte, ő lett a parancsnok maró élceinek
elsődleges célpontja. A nőnek megvolt a magához való esze, példás önuralma
pedig segített megállni, hogy soha ne vágjon vissza.
Programozás kész. Kilövés? fordult a nő Hobersonhoz.
Csapásmérés nulla-nulla-háromnál, forduló után! Stefansky, maximális
gyorsítás!
A Rubintűz elgyötört testén erősödő vibráció futott végig, ahogy az
MI-operátor eljuttatta a parancsot az Atronhoz. Sean, miközben úgy érezte,
hogy szemei belesüppednek az agyába, némán fohászkodott a
gravitációkiegyenlítők sértetlenségéért. A tizenegy generátor legfeljebb
huszonkét gét volt képes levenni a védett szekciókat érő terhelésből, így
nekik legrosszabb esetben is csak nyolc maradt. Ha egy is kiesik, az már
tíz gét jelentett, ami egy pehelykönnyű pigmeust is alaposan megropogtatott
volna.
Huszonkilenc-egész-öt a max nyögte Stefansky elfúló
hangon. Seannak el kellett ismernie, hogy a lengyel szívós, mint a cipőtalp.
Ő most megnyikkanni sem lett volna képes. A testüket szorító roppant erő
ellenére a nyugalom percei következtek, míg a romboló háromszázad
csillagászati egységre hízlalta távolságukat a Han-Xiang Corp.
támadókötelékétől. Seant hatalmába kerítette a bizakodás. Maga sem tudta
mivel magyarázni, de úgy érezte, túljutottak a nehezén, s innentől már
felfelé visz útjuk. Szinte minden helyzetben képesnek bizonyult megőrizni
optimizmusát, sőt, sikerült másokra is átragasztania belőle valamennyit.
Többek között ennek köszönhette, hogy a legénység hamar megkedvelte.
A hajtóművek alig tizenkét percig izzottak erejük teljében, Sean mégis úgy
érezte, heteket öregedett, mire az Atron húsz gére mérsékelte a gyorsulást,
és nagyívű fordulóba kezdett.
Tartalékot a frontpajzsra! Nem akarok mára több meglepetést!
adta ki a parancsot Hoberson. Hangjában nyoma sem volt a csontropogtató
gyorsítás gyötrelmének. Meglehet, csupán képessé vált palástolni azt a
StarRes szolgálatában eltöltött hosszú évtizedek alatt.
Front optimalizálva érkezett Stefansky szenvtelen válasza. Sean
a lengyellel lehúzott két és fél év alatt alig féltucatnyi alkalommal figyelt
meg nála valamiféle halovány érzelmi reakciót. A negyvenes éveiben járó
szikár férfi precíz hatékonysággal tette a dolgát, akár a legmegbízhatóbb
számítógép. Sean nem beszélgetett vele sokat, de úgy gondolta, Stefansky az
érzelmeket túlhaladott emberi csökevénynek tarthatja.
Ideális kilövési pontig egy perc huszonöt... Fuerteventura
szavai elfojtott izgalomtól vibráltak. Sean kedvelte a nőt, bár úgy vélte,
hogy a katonás keménykedés nem áll jól neki. Tudta, most is csupán azért
engedi a feszültséget hangjába lopózni, mert az megfelel az ideális taktikai
tiszt magatartásának. A nő mintha saját maga nyomta volna el a lényében
lüktető életenergiát. Az első tiszt örült, hogy ebbéli próbálkozásai csupán
felemás eredményt hoztak: Caterina őseitől örökölt elevensége újra és újra
képesnek bizonyult átütni a személye köré vont kemény burkon.
Imádkozzon,
kisasszony. Legalább kettőt el akarok kapni. A
Főnixek után tüzelési pozíciót kérek legalább két percre a gyorsítóknak,
Stefansky! Mervill, használja a baloldali ütegeket, és ne sajnálja buzgó kis
rokonait! morogta a parancsnok.
Sean elengedte a füle mellett a megjegyzést, és hozzálátott a tömeggyorsítók
kalibrálásához. Ekkora távolságból elenyésző esélyük volt a találatra, de ez
cseppet sem zavarta. Rég megszokta már ezt is, mint a csillagközi hadviselés
többi sajátosságát. Ha elfogytak a rakéták, kezdetét vette az idegek háborúja.
Az elképesztő távolságok gyakran több nap hosszúra nyújtottak egy-egy
összecsapást, hiába gyorsították az ütegek hihetetlen sebességűre a
mákszemnyi vasmorzsákat. A lézerekkel nagyobb eséllyel érhettek el találatot,
de csillagászati értelemben véve csak kis távolságokon belül
voltak hatékonyak, ráadásul falták az energiát.
Kilövésig öt, négy, három, kettő, egy... Főnix pályán...
peregtek Fuerteventura ajkáról az érzelemmentessé fakított szavak. Az alig
másfél gigatonnás robbanáshoz elegendő antianyagot hordozó utolsó rakétájuk
tíz másodpercnyi késéssel iramodott társa nyomába. A taktikai kivetítőn a
Főnixeket szimbolizáló apró ékek fehéren ragyogó, szeszélyesen hajladozó
csíkokat húzva siklottak egyre közelebb az ellenséges hajók vörös
háromszögeihez.
Hajó tüzelési pozícióban közölte Stefansky fahangon.
Terítse be őket, Mervill. Folyamatos zárótűz két percig! Búcsúzzunk el
illő módon! vigyorgott elégedetten Hoberson. Sean, miközben hihetetlen
sebességgel több milliónyi parányi vasdarabot indított útjára, tovább
gombolyította egy korábban elindított gondolatmenet fonalát.
Caterinával beszélgetett egyszer a parancsnokukról. Sean úgy vélte, a StarRes
személyzetisei szándékosan válogatták a Rubintűz legénységét a legkülönbözőbb
európai népek gyermekei közül, hogy így törjenek borsot a köztudottan
intoleráns Hoberson orra alá. A görögtől a francián át az írig az Unió szinte
minden államának polgárai közül szolgált legalább egy a hajón, a nő azonban
úgy vélte, ezt nem a parancsnok bosszantására eszelték ki, hanem nevelési
célzattal.
A legénység többi tagja a csata idejét a sűrű, viszkózus folyadékkal
feltöltött antigravitációs tartályokban vészelte át, az összecsapás és a
plusz gék terhét a híd négyfős személyzetére hagyva.
Egy miniatűr nap ragyogott fel a csata kavargásában. Sean nem értette, mi
történt. Messziről indították a Főnixeket, még nem érhettek célba. Majd
hirtelen ráébredt.
Ó, ne! Ez nem lehet... suttogta elhaló hangon.
Az Éjkirálynő! nyögte a taktikai tiszt.
Hirtelen hatalmas erővel rándult balra a hajó. A hídszemélyzet egy emberként
hördült fel Hobersont kivéve. Az Atron a pajzs terhelődését érzékelve
automatikusan kitérőmanőverbe vitte a Rubintüzet. Sean előtt vörösbe borult a
panel képe. Eltelt néhány másodperc, mire rájött, hogy megpattant egy ér a
szemében. A romboló vadul megrázkódott, fémsikoly harsant. Sean azonnal tudta,
mi történt: beleszaladtak egy lövedékfelhőbe!
El innen, Stefansky!... adta ki a parancsot teljesen
feleslegesen Hoberson. Az MI magától is tudta, mi a dolga.
Ez csapda! Belefuttatnak minket a zárótűzbe! kiáltotta
Fuerteventura, ahogy összeállt előtte a kép. Az Atron jobbra és felfelé
csavarta a romboló pályáját.
Nyavalyás mázlista kis sárga... kezdte a fogai közt szűrni a
parancsnok, ám nem fejezhette be.
A páncélhéj megadta magát a roppant energiáknak, és teljes hosszában
szétnyílt, feltárva a romboló sérülékeny belsejét. A hajó sorsa ezzel
megpecsételődött.
A Rubintűz agóniájának pillanatait két meghatározó tényező befolyásolta: a
kegyetlenül pergő másodpercek és a precízen dolgozó MI. Ahogy a cselekvésre
használható idő elenyészővé zsugorodott, úgy silányultak a rombolót irányító
emberek az események alakítóiból annak passzív résztvevőivé. Az Atron azonban
nem napokban és órákban számolt, hanem másodpercekben és milliszekundumokban,
a vészhelyzet-protokoll pedig felhatalmazta az emberi irányítás nélküli
cselekvésre.
Kéttized másodperccel a végzetes találat elszenvedése után lerobbantotta a
hajó törzséről a főhajtóművet és a destabilizálódó reaktorblokkot. Ezután a
sérült asztrogációs adatbankra hagyatkozva a nyolcadik tizedmásodpercre
követhető stratégiát dolgozott ki, bár a csata színteréül szolgáló vörös óriás
rendszere nem kényeztette el sok lehetőséggel.
Miután megvált a lassan biztos távolba sodródó reaktoroktól, a fontossági
sorrendben az ellenséges egységek megtévesztése következett. Kioldotta a
károsodott héjazati elemek rögzítőkapcsait, leválasztott néhány nem
létfontosságú modult és azokat a gravitációkiegyenlítőket, amelyek
menthetetlenül szétroncsolódtak. Néhány mikro-robbantással megszabadult a
fegyverrendszer nagy részétől. Az eredmény egy kisebb-nagyobb darabokból álló,
sebesen sodródó roncsmező lett. A távolból csak annyit lehetett észlelni,
hogy a hajó a végzetes találat után másodlagos robbanások kíséretében
fokozatosan darabjaira hullik.
A Rubintűz lemeztelenített belső szekciója, szívében az eszméletlen
legénységgel és az Atron magjával, egyre távolabb sodródott a roncsoktól,
végül átlépte azt a határt, ameddig az ellenség még észlelhette. Az MI
gondoskodott a legénység életben maradt tagjainak stabil hibernációjáról, így
a minimumra csökkenthette a létfenntartó rendszerek energiafogyasztását.
Ezután aktiválta a megmaradt segédhajtóműveket, és apró lökésekkel pályára
állította a felismerhetetlenségig megcsonkított rombolót új célja, az
NGC-7425-2148-292A katalógusszámú objektum felé.
Az égitest a rendszer egyik gázóriásának egyetlen, ám jókora holdjaként rótta
végtelen útját az űrben. Azon ritka bolygók közé tartozott, melyek ki
tudja, miért kiérdemelték azt a kegyet, hogy elnevezzék őket.
Felfedezője, jelentéktelenségére fittyet hányva, Nephrisként vezette fel a
csillagtérképre.
A roncs hat nappal később lépett be a gázóriás gravitációs mezejébe. Mikor a
végzetes találat érte, a Rubintűz viszonylag gyorsan haladt, és az Atron a
hajó feldarabolása során képes volt megőrizni mozgási energiája nagy részét.
Ez akkor komoly előnyt jelentett, aminek most kellett megfizetni az árát: az
MI már több mint egy napja folyamatosan fékezett, feláldozva a maradék
üzemanyag nagyját.
Az Uránusz-méretű, türkizszín gömb végül a terv szerint befogta a roncsot. Az
Atron a negatív parittya-effektust kihasználva megtakarított valamennyit az
értékes üzemanyagból. A jól sikerült manőver után már nem volt nehéz pályára
állni a Nephris körül.
Robotszonda, majd fél napra rá automatikus leszállóegység hagyta el a hajót.
Alig egy nappal a hold fölé érkezés után megindult a felszínen a túléléshez
nélkülözhetetlen anyagok begyűjtése.
Elérkezett az idő a legénység felébresztésére.
![](ug06-088.jpg)
Sean kinyitotta a szemét. Egy darabig csak színes karikák ugráltak előtte a
fehér ragyogásban, majd résnyire zárt szemhéja alól a fölé hajoló arcra
pillantott. Az elmosódó foltok lassan Juliette Clermont ismerős vonásaivá
álltak össze.
Sean megpróbált megszólalni, de csak bugyborékoló harákolás tört elő a
torkából. Köhögni kezdett, és a szájában összegyűlt undorító folyadékot a kis
tálkába köpte, amit a nő előzékenyen a szájához tartott. Felismerte a sűrű,
enyhén vegyszerszagú anyagot. A személyi antigravitációs tartályokban
használták. Ezúttal azonban vasas mellékíz is társult hozzá.
Jól van, parancsnok?
Megmaradok... Hol van a doktornő? nézett Clermontra, aki az
asszisztensi feladatokat látta el az orvosin. A nő szemeibe költöző
szomorúság megadta neki a választ.
Jelentést kérek, mi a... kezdte, de ismét köhögni kezdett.
Tálka, köpés. Sean a véres nyálra meredt.
Ne aggódjon parancsnok, csak megharapta a száját. Nem vészes.
Parancsnok? pillantott fel a férfi.
Clermont némán bólintott. Sean megpróbálta összeszedni a gondolatait.
Hány túlélő van?
Hét. Stefansky, doktor Lingner, doktor Martinelli, Robinson és mi
ketten.
Robinson? Na persze, a név kötelez.
Megpróbált mosolyogni, de az eredmény inkább tűnt torz grimasznak. Hét túlélő
a huszonegy fős legénységből! Sokkal rosszabb nem lehetett volna.
Azt mondta, hét.
Caterina súlyosan megsérült. Megtettem, amit lehetett, de attól félek,
ez nem lesz elég nézett a Sean melletti ágy felé Clermont. A férfi
követte pillantását.
A taktikai tiszt behunyt szemmel, békés arckifejezéssel feküdt. Orrából cső
vezetett az ágy melletti lélegeztetőhöz. Sean kényszerítette magát, hogy
elszakítsa róla a tekintetét.
Mi baja?
Szétroncsolódott a combartéria, belső vérzések, koponyatörés...
folytatta volna még, de Sean intett, hogy ennyi elég lesz.
A többiek?
Zúzódások, horzsolások. Azt hiszem, Stefanskynak eltört egy-két
bordája, de nem mondhatok biztosat. A legtöbb műszert még nem lehet
használni.
És velem mi a helyzet?
Van egy csúnya zúzódás a tarkója közelében. Akkor sérülhetett meg,
amikor az automatika berántotta a túlélőkabinba. Nem tűnik veszélyesnek, de
ilyen hiányos felszereléssel... A doktornő biztosan többet tudna...
Nyugalom Julie. Ne gondoljon most a doktornőre. Figyeljen a teendőire,
meglátja könnyebb lesz. Megértett?
Igen, uram bólintott Clermont.
Sean meg akarta még kérdezni, milyen állapotban van a hajó, de aztán
meggondolta magát. Jobb lesz ezzel Stefanskyt és Robinsont megkeresni.
Kikászálódott az ágyból, és ellavírozott a hídig. Úgy tippelte, egy,
legfeljebb kettő gravitációkiegyenlítő működhet, azok is alacsony
teljesítménnyel. A fontosabb helyeken sem volt több fél génél, másutt szinte
teljes súlytalanságban kellett haladnia.
Mikor megérkezett a parancsnoki állásba, Lingner és Martinelli éppen
beszélgetett, hátul, megszokott helyén Stefansky ült. A lengyel látszólag
ügyet sem vetett társaira, be volt kötve a rendszerbe.
...ha a fejesek hajlandóak lennének félretenni a rövid távú célokhoz
való görcsös ragaszkodást, az egész konfliktus félretolható lenne
gesztikulált Lingner.
Na igen, szép is lenne. A baj csak az, hogy akkor hosszú távon
megennének minket a kínaiak vetette ellen Martinelli, aki általában
minden, a legénység érdeklődésére számot tartó témában határozott véleménnyel
rendelkezett. Az asztrofizikusokat visszahúzódó, munkájukba mélyedő
szakembereknek ismerték, Martinelli ezzel szemben mindig aktívan részt vett
a társasági életben, sőt gyakran ő került a középpontba.
Mikor Sean belépett, elhallgattak és felé fordultak. Az újdonsült parancsnok
biccentett, hogy folytassák. Örült, hogy a két doktor képes ilyen fesztelenül
csevegni a kilátástalan helyzet ellenére. Stefanskyhoz lépett. A lengyel
csendben, behunyt szemmel ült, akár egy jógi meditáció közben. Mikor Sean
karnyújtásnyira járt tőle, felpillantott.
Hogy állunk?
Oda a hajótest nagyja. A hajtóművek, a reaktorok, a páncélzat, majdnem
a teljes fegyverzet. A rendszer a MacKinleyről megy, azért kell ennyi
energiával beérnünk. Mikor találatot kaptunk, Atron átvette az irányítást.
Kimentette a legszükségesebbeket, és pályára állította a hajótest maradványát
a rendszer legnagyobb gázóriásának egyetlen holdja körül. Kibocsátott egy
leszállóegységet, ami most is dolgozik a felszínen. A MacKinleyhez gyűjt
hidrogént. Ha minden jól megy, hetekig, vagy akár hónapokig is kihúzhatjuk.
Remek biccentett Sean. Robinson?
Éppen a szenzorok helyreállításán dolgozunk. Ha szerencsénk van,
visszanyerhetjük a hatósugár nyolcvanöt százalékát.
Ez most a legfontosabb?
Atron szerint igen. Egyébként az energiaellátás a legsürgetőbb
probléma, de ennek megoldása már folyamatban van.
Milyen az MI állapota?
Feltéve, hogy lesz elég energia, teljes kapacitással tud majd dolgozni.
Az asztrogációs adatbankot sikerült szinte teljesen működésbe hozni. Néhány
memóriablokk megsérült. Kiégett egy Seeks-telep, de már megindítottuk az
újranövesztését.
Kitűnő. Folytassa, és értesítsen a fejleményekről mondta, majd
elhallgatott egy pillanatra. Még valamit... Stefansky, maga az új
elsőtiszt.
Értettem válaszolt szenvtelen hangon az MI-operátor, és ismét
lecsukta a szemét.
Sean a parancsnoki székhez lépett és leült. Egy pillanatra furcsa érzés
töltötte el: mintha tilosban járna.
Elöltött néhány órát a helyzetértékelések áttekintésével. Mire befejezte,
visszanyert egy adagot híres optimizmusából. Kezdett hinni benne, hogy
megúszhatják élve.
![](ug06-088.jpg)
Eltelt két nap. Mindenki lekötötte magát. Sean igyekezett mindenütt ott lenni.
Stefansky látszólag a teljes hátralévő életét képes lett volna eltölteni az
Atronra kötve. Martinelli a híd, az orvosi és a konyha háromszögében keringett
megállíthatatlanul, mindenkivel váltva néhány szót. A bőbeszédű
asztrofizikusnak sikerült feldobni a hangulatot. Lingner doktornő a legénység
pszichológusaként szorult helyzetükben különösen hasznosnak bizonyult
főleg Julie Clermont töltött nála sok időt , ezenkívül hajószakácsi
minőségében is jól megállta a helyét. Robinson pedig vérbeli technikusként
mindig talált magának valami bütykölnivalót ami azt illeti, a hajón
bőven volt mit kijavítani.
A harmadik napon visszatért a leszállóegység. Elegendő hidrogént gyűjtött be,
hogy újra életet leheljenek a teljes energiarendszerbe. Az eseményt egy üveg
szerencsésen épen maradt pezsgővel ünnepelték meg.
A negyedik nap reggelén újra leküldték a leszállóegységet a Nephrisre.
Elhatározták, hogy ezúttal hidrogén mellett fémeket is gyűjtenek a további
javításokhoz. Odalent szétszéledtek az apró robotjárművek, hogy megfelelő
teléreket találjanak.
A következő fontos eseményig öt nap telt el. Ekkorra tűzte ki Clermont
Caterina műtétjét. Lingner vállalkozott rá, hogy segítsen neki. Hosszú órákig
tartott a beavatkozás, ez idő alatt senkit sem engedtek be az orvosiba. Végül
megjelent doktor Lingner a hídon, ahol a többiek várakoztak.
Túléli. Még néhány nap, és felébreszthetjük mondta egy fáradt,
ám ragyogó mosoly kíséretében. Nemsokára Julie Clermont is belépett, de neki
alig egy-két szóra futotta az erejéből.
Az újabb siker örömére ismét ünnepet ültek, de a két nő a sürgető alvásigényre
hivatkozva hamar otthagyta a társaságot.
![](ug06-088.jpg)
A tizedik reggelen Sean Stefansky izgatott hangjára ébredt.
Uram, kérem, azonnal jöjjön a hídra! Ezt látnia kell! szavaiból
akkora feszültség sugárzott, amilyet még sosem tapasztalt nála. Pólóban és
alsónadrágban rohant fel a parancsnoki állásba. Mikor odaért, Stefansky csak
némán a központi kivetítőre mutatott, mely az egyik robot által továbbított
képet közvetítette. Sean a látványtól hosszú percekig nem jutott szóhoz.
A robot egy hasadékban állt, egy hosszú, keskeny lejtő végén. A szűk
szakadékot két oldalt legalább kétszáz méter magas sziklafal határolta. A
lejtő tövében, ahonnan ismét vízszintesen folytatódott a sziklás talaj,
egymással pontosan szemben két sziklafülkét vágtak a kőbe. Igen, vágtak
Sean egy percig sem kételkedett ebben, mikor a lassan pásztázó kamera képére
meredt.
A sziklafülkében egy szobor kapott helyet. Az oldalt sorjázó adatok szerint
tizenkét méter magas lehetett. Döbbenetesen emberi volt, csak egy kicsit
talán túl nyúlánk. Térdig érő, szoknyára emlékeztető ruhadarabot és felfelé
enyhén táguló kalapszerűséget viselt, testrészei egyébként fedetlenül
maradtak. Nyakában stilizált láncon ovális kő pihent.
Arckifejezése volt a leginkább zavarba ejtő: mindent tudó, bölcs mosoly
játszott az ajkán, de ha az ember tovább nézte, egyre inkább tűnt pajkosnak,
sőt, enyhén leereszkedőnek. Mintha azt gondolná szemlélőjéről: Mindent
tudok rólad, te kis rosszcsont!. A karjait tenyérrel felfelé, enyhén
előrenyújtotta a hasadék távolabbi vége felé, mintha csak tovább akarná
tessékelni a látogatót. A másik fülkében a szemközti tükörképeként a szobor
pontos mása állt.
Seanban csak most tudatosodott, hogy amíg ő a képet bámulja, Stefansky beszél
hozzá:
...a mélyebben fekvő rétegeket is. Egy óra alatt eljutott a lejtő
aljára és ezt találta. Ekkor értesítettem önt, uram.
Sean csak pislogott egyet, de hang nem hagyta el a torkát. Végül kipréselt
magából egy jóváhagyó hümmögést. Leült a parancsnoki székbe, és tovább nézte
a kivetítőt. Eltelt néhány perc, mire képes lett kivonni magát a látvány
hatása alól.
Lássuk, mit találunk beljebb. Küldje tovább!
A kép mozogni kezdett, ahogy a kis robot nekivágott az ismeretlennek.
Fél órával később egy trapézformájú nyíláshoz érkezett, mely a szurdokot
lezáró falban tátongott.
Be tudjuk küldeni anélkül, hogy megszakadna az adás? kérdezte
Sean izgatottan.
Igen, de előbb le kell raknia egy átjátszót. Azután attól függ,
milyenek a viszonyok odabent. Ha a járat egyenes, mélyebbről is foghatjuk a
jeleket.
Vigyük a hajót a helyszín fölé. És küldje oda a többi robotot is.
Nagy területen vannak szétszóródva, de a legközelebbi három odaérhet
két órán belül.
Jó. Addig menjen be ez!
Rendben. Átkapcsolok többspektrumú letapogatásra. A színek nem fognak
egészen stimmelni, de többet látunk magyarázta a lengyel, ám Sean csak
fél füllel hallgatta. Teljesen lekötötte az eléjük táruló kép. A robot a
nyílás formáját követő, trapéz-keresztmetszetű folyosón haladt. Folyamatosan
vizsgálta a falakat, de az egyenletes, sima felszínt nem törte meg semmi.
Teltek a percek, de a járatnak nem szakadt vége.
Sean közben érezte a finom lökéseket, ahogy az Atron új pályára állítja a
hajótestet. Fél óra kellett, hogy felvegyék az új pozíciót.
A robot nagyjából akkor érte el az alagút végét, mikor a Rubintűz a sziklába
vágott bejárat fölé ért.
Ugyanekkor szöktek fel a számok az orvosi egyik műszerén, mely Caterina
Fuerteventura agyhullámait figyelte.
A folyosó egy hatalmas földalatti terembe vezetett. A mérések szerint egy
nagyjából háromszáz méter oldalhosszúságú, négyzet alapú csarnokba futott be
a robot. Először azt gondolták, hogy a folyosó kettéágazik, mert az alagúttal
szemben is sziklafal emelkedett. Igaz, ez nem függőleges volt, hanem kissé
lejtett. Hamar kiderült az is, hogy a magasban nem találkozik a mennyezettel.
Sean a mérések alapján lekért egy 3D-s modellt a paneljére.
Stefansky, maga is látja, amit én? suttogta elhűlve.
Igen, uram... A lengyel hangjába visszatért az izgalom.
Lenyűgöző.
A mesterséges barlang egy hatalmas, kőből faragott csonkagúlát rejtett.
![](ug06-088.jpg)
Egyelőre nem lehetett körbejárni a csarnokot anélkül, hogy megszakadt volna a
kapcsolat. Amíg a többi robot érkezésére vártak, méréseket végeztek. Miközben
az Atron az adatokat értékelte, rengeteg kérdést vetettek fel, melyekre
választ kellett találni. Hogy nem földi emberek vágták a kőbe a csonka
piramist, kimondatlanul is mindketten sejtették. A legfontosabb kérdés a miért
maradt.
Mielőtt hozzáláthattak volna a csarnok teljes felderítéséhez, megérkezett a
hídra a korán kelő Martinelli. Fél percig földbegyökerezett lábbal állt, majd
eufórikus mosoly ömlött szét az arcán, végül elrohant, hogy felébressze a
többieket is. Mire a három robotból álló erősítés a csarnokba érkezett, a
taktikai tiszt kivételével a hajó teljes legénysége a híd központi kivetítőjét
figyelte.
Leraktak egy átjátszót az alagút belső végénél is, majd nekiláttak a rejtélyes
építmény megkerülésének. A következő órában csak a sima sziklafelszíneket
láthatták, mégis, szinte áhítatos figyelemmel nézték a képet.
A legénység egyre izgatottabbá vált. Vadabbnál vadabb elképzelésekkel álltak
elő, melyekkel a piramis rendeltetését igyekeztek kitalálni. Abban mindenki
egyetértett, hogy az építmény valamilyen célt szolgál. Martinelli utalt a
földi piramisokra, illetve az egyiptomiak kiemelkedő csillagászati
ismereteire, melyek fontos szerephez jutottak az épületek tájolásánál.
Lingner felvetette, hogy az egész könnyen lehet egyfajta szimbolikus üzenet
is, vagy akár egy kihalt civilizáció hagyatéka. Stefansky rámutatott, hogy a
bolygó nem alkalmas az életre, és valószínűleg korábban sem volt megfelelő a
gyenge gravitáció, a ritka légkör és a távoli nap miatt. Végül megegyeztek
abban, hogy a piramist egy űrjáró civilizáció építhette, feltehetőleg a távoli
múltban.
Perceken belül elérjük az épület átellenes oldalát.
Gondolja, hogy lesz ott valami? kérdezte Lingner.
Szerintem igen. Mondjuk egy bejárat! szólt közbe Martinelli.
Nos, nemsokára megtudjuk vetett véget a találgatásnak
Stefansky.
Két perccel később az első robot elérte a piramis oldalának felezőpontját.
Martinellinek lett igaza. Valóban egy bejáratot találtak.
![](ug06-088.jpg)
Caterina súlytalanságban lebegett. Fehér, fénylő folyadék vette körül. Akár
egy megsűrűsödött fényóceán. Körülfolyta, simogatta a testét. Áthatotta
lényét lágy, meleg érintésével. Nagyon jól érezte magát, mintha visszatért
volna az anyaméhbe. Lassan oszladozni kezdett előtte a fény, míg végül a
csillagkárpit vált láthatóvá. Mögötte, körülötte azonban változatlanul óvón
hullámzott az energia.
Az ovális nyílásban, mely figyelő tekintete előtt az űrre nyílt, két csillag
ragyogott fel. Pislognia kellett, s mire újra élesen látott, az időközben
kihunyt csillagok helyén egy szempárba tekintett. A mélykék szemek körül
előbb halványan, majd fokozatosan alakot öltve egy arc jelent meg. Ovális,
szinte tökéletes formája lágyan ívelt orrot, nemes vonású ajkakat keretezett.
A tünemény finoman elmosolyodott, majd megszólalt:
Minden rendben, Caterina.
A nő néhány pillanatig csodálkozva nézte a jelenést.
Ki vagy te? kérdezte végül.
A nevem Santi. És ne hidd, hogy álmodsz mosolygott látogatója.
Caterinának az a határozott érzése támadt, hogy egy földönkívülivel beszélget.
Mindig is hitt a létezésükben, de nem ilyennek képzelte őket. És semmiképpen
sem testetlennek.
Nekem is van szilárd testem, de most nincs itt válaszolt a
jelenés a ki nem mondott kérdésre. Épp olyan valóságos vagyok, mint te.
A tested legkeményebb rétege alszik ugyan, de a szellemtested ébren van. Így
tudunk beszélgetni.
Caterina első hallásra nem értette, de végül felderengett benne egy emlék.
Fiatalabb korában tanulmányozta néhány ősi kultúra emberképét. Amit most
hallott, az a hindu elképzelést juttatta eszébe.
Finomtest?
Igen! Látom emlékszel. Ezért is választottunk téged. Az, hogy
egyébként az orvosiban alszol, megkönnyítette a kapcsolatfelvételt.
Megsérültem?
Amikor eltalálták a hajótokat. Ne aggódj, meg fogsz gyógyulni.
Választottatok? Kik vagytok?
Nevezhetsz minket építőknek, ha úgy tetszik. Azért jöttem, mert a
társaid rábukkantak egy épületre, amit mi hagytunk ezen a bolygón.
Ahogy ezt mondta, a Caterinát körülölelő fény szétoszlott. Egy fakósárga
bolygó képe tárult elé, mögötte egy nagyobb, türkizszín gömbbel.
Abban a rendszerben vagyunk, ahol csatáztatok. A hajótok súlyosan
megsérült, de heten túléltétek. A számítógépetek végül pályára állította a
roncsot a hold körül, amit Nephrisnek hívtok.
Azt mondtad, találtunk ott valamit.
Igen. Ezért vagyok most itt. A fajotok fontos fordulóponthoz érkezett.
Most kezditek el megismerni az univerzum igazi természetét. Amit itt hagytunk,
ehhez nyújthat segítséget.
Caterina örült, hogy a testétől elválasztva beszélhet a rejtélyes idegennel.
Ha nem így történik, már biztosan zúgna a feje, sőt talán el is ájult volna.
Igyekezett összeszedni magát, és koncentrálni. Látogatója türelmesen várt,
míg a nő fel nem tette a következő kérdést.
Mit hagytatok itt?
Megmutatom mondta Santi. Ezzel egyidőben közeledni kezdtek a
bolygóhoz. Elsuhantak a sérült Rubintűz mellett. A Nephris gömbje egyre
nagyobbra hízott, míg egész látóterüket be nem töltötte. Nem sokkal később
szédítő sebességgel siklottak a hold sziklás felszíne felett. Alattuk sorra
maradtak el a mustárszín, alacsony hegyek, sekély medencék, meteorütötte
kráterek. Végül Santi lassított, és alábuktak egy keskeny, függőleges falú
szurdokba. Ahogy közelebb kerültek a falakhoz és a felszínhez, a mozgásuk
ismét nagyon gyorsnak tűnt. Azután elnyelte őket az alagút.
Segítek neked, hogy itt is láthass hallotta Santi hangját.
Eltűnt a sötétség, és Caterina meglátta maga körül a sziklába vágott folyosót.
Berepültek a csarnokba, majd feljebb emelkedtek és megálltak ott, ahol a
barlang fala és a földmélyi épület között több helyet hagytak az építők.
Egy csonka piramis! kiáltott fel Caterina.
Igen. Nektek kell majd befejezni.
Hogyhogy nekünk? Miért?
A ti időtökben számolva majdnem pontosan három év múlva bekövetkezik
egy ritka együttállás. A rendszer napja, a gázóriás és a Nephris egy vonalba
fog kerülni egy negyedik objektummal, melyet ti fekete lyuknak hívtok. Amikor
ez bekövetkezik, a piramis csúcsa pontosan a fekete lyukra fog mutatni.
Mi szükség van erre?
Santi elmosolyodott.
Mondjuk úgy, ezzel bebizonyíthatjátok, hogy a fejlődésetek a következő
lépcsőfokra léphet. A válasz ennél jóval összetettebb, de csak akkor
érthetitek meg a maga teljességében, ha végigjárjátok a megoldáshoz vezető
utat.
Pontosan mit kell tennünk?
Amint látod, a piramis még nincs kész. A csúcsát a csarnok mennyezetét
alkotó sziklából kell kifaragnotok, és ráhelyeznetek a már álló részre. Ezután
a piramis alapjáig el kell bontanotok a környék kőzetét, egészen a lejtőig,
melynek tövében a két szobor áll. A cél az, hogy egy kör alakú, tiszta
területet kapjatok, közepén a piramissal.
Caterina nem jutott szóhoz. Egyre erősebbé vált benne a gondolat, hogy álmot
lát. Mindenképpen élete legfantasztikusabb álmát, de nem a valóságot.
Nem, biztosíthatlak, hogy nem álmodsz mosolygott Santi.
A legjobb lesz, ha megmutatom, hogyan kellene kinéznie, ha befejezitek.
Felkészültél?
Caterina összeszedte maradék lélekjelenlétét.
Rendben.
Mikor kimondta, tágulni kezdett körülöttük a tér. A csarnok falát alkotó
szikla fokozatosan visszahúzódott, mintha folyadék lenne, melyet felszívnak.
Odafent előbukkantak a csillagok, majd a sziklafalak körben távolodni kezdtek
a már kész piramistól. Egészen a távoli lejtőig húzódtak vissza. Ott egy
széles, lankás sáv jött létre, akár egy hatalmas, mesterséges kráter pereme.
Mit szólsz hozzá? mosolygott Santi.
Ez lehetetlen! bukott ki Caterinából. Ehhez tíz év is
kevés lenne, nemhogy három. Még ha nem lenne háború, akkor sem menne.
Santi elkomorodott.
Ha tovább vívjátok a háborút, szinte lehetetlen lesz befejezni.
Egyébként kivitelezhető, de nehéz feladat. A technológia rendelkezésetekre
áll, de tökéletesítésre szorul. Van, amit még ki kell fejlesztenetek hozzá,
bár csírájában már ismert a számotokra. Komoly kihívás az egész fajotoknak.
És ha sikerül?
Majd meglátjátok mosolyodott el ismét az idegen. De
biztosíthatlak róla, hogy nem lesz hiábavaló erőfeszítés.
Caterina hallgatott. Ezer kérdést tehetett volna fel, de az is elszédítette,
amit eddig megtudott.
Santi türelmesen várt egy darabig, majd folytatta.
A társaid most derítik fel a piramis belsejét. Odabent egy kamrát
fogtok találni, a falain domborművekkel. Útmutató az építkezéshez.
Gondolod, hogy sikerülni fog? Egyelőre egy szétlőtt roncsban keringünk
a bolygó felett. Elég reménytelen a helyzet.
Santi arcán ismét megjelent a kedves mosoly. Mintha egy gyermek csacskaságait
hallgatná.
Ne légy kishitű. Nemsokára rátok találnak. A feladat nem lehetetlen.
Caterina észrevette, hogy miközben beszélgettek, a kész piramis látomása
eltűnt. Ismét a földalatti csarnokban lebegtek, a befejezetlen épület mellett.
Nem tudta volna megmondani, mikor ment végbe a változás.
Gyere. Vissza kell térnünk szólt Santi, és már indultak is.
Végigszáguldottak az alagúton, majd fel, a Rubintűzhöz. Caterina csak most
vehette szemügyre a meggyötört, lecsupaszított hajótestet.
Búcsúznom kell hallotta Santi hangját, melybe ezúttal egy
árnyalatnyi szomorúság vegyült.
Caterina még egyszer, utoljára ránézett. Ezúttal ő mosolygott.
Köszönöm, Santi.
Szívesen derült fel ismét látogatója arca.
Látlak még?
Nem kapott választ, csak a szemek ragyogtak fel vidáman. A következő
pillanatban Santi arca már el is tűnt. Helyét a ragyogó, fehér fény hullámzása
vette át, melyből korábban felbukkant.
![](ug06-088.jpg)
Sean előrehajolt a parancsnoki székben.
A lehető legpontosabb letapogatást kérem az ábrákról utasította
Stefanskyt.
A központi kivetítőt a piramis belsejében talált domborművek képe töltötte be.
A robotok által közvetített felvételeket az Atron rögzítette, és a kész
mintázatot oldalt külön is megjelenítette.
Vajon mik lehetnek ezek az ábrák? találgatott
Martinelli. Talán az építők üzenete?
Esetleg megtudhatjuk belőlük az épület funkcióját vetette fel
Lingner.
Pontosan!
A hangra egy emberként fordultak hátra. A híd bejáratában Caterina állt.
Ajkán ugyanaz a mindent tudó, barátságos mosoly játszott, amit nem sokkal
korábban ő látott egy távoli idegen arcán.
![](ug06-088.jpg)
Két nappal később sikerült kapcsolatba lépni a Britannicával. A StarRes
parancsnoksága túlélők utáni kutatásra küldte a rendszerbe a mentőhajót, két
cirkáló kíséretében.
Sean most, miközben a központi kivetítőn a hajóraj pályára állását figyelte
a Nephris körül, néhány pillanatra elmerült gondolataiban. Vajon hogyan
mondja el a feletteseinek, mire bukkantak? Hogyan számoljon be Santi
üzenetéről? Neki is eltartott egy darabig, míg meggyőzte magát arról, hogy
Caterina nem csupán álmodta az egészet. Maga is furcsállta, de hinni akart
neki. Hinni akart abban, hogy van értelme mindannak, ami velük történt, és
nem csupán véletlen események hullámai dobálták őket céltalanul ide-oda.
Hiszen kinek lenne jobb esélye a társaság vezetésének meggyőzésére, mint egy
Mervillnek? Vajon Santi és ismeretlen társai ezzel is számoltak? Egy biztos:
őt nem tolhatják csak úgy félre, meg kell hallgatniuk! Sean életében először
szívből örült, hogy a nagyhatalmú család sarja. Ha hisznek neki, akkor már
csak a kínaiakkal kell tűzszünetet kötni. Ki tudja, talán félvérként ő lehet
a legalkalmasabb összekötő. Azután nincs más hátra, mint tető alá hozni egy
széleskörű nemzetközi összefogást, mely eséllyel oldhatja meg a feladatot,
amit a rejtélyes építők bíztak rájuk. Még így elméletben sem hangzott
egyszerűnek!
Felnézett, pillantása Caterináét kereste. A nő feléje fordult, és biztatóan
rámosolygott, mintha tudná, milyen gondolatok kergetik most egymást a
parancsnok fejében. Sean nem talált rá magyarázatot, de kezdett benne hinni,
hogy nem lehetetlen véghezvinni, amit elterveztek. Irracionális optimizmus?
Talán. Az idő majd megadja a választ.
Felkészülni a hajó elhagyására! adta ki utolsó parancsát a
Rubintűz irányítójaként. Ne vesztegessük az időt! Sok a dolgunk
tette hozzá és viszonozta a nő mosolyát.
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 143-155. o.)