Az Explorer az Eonizo rendszerének külső tartományában fékezett le 1.000 km/s
sebességre, a végső pályáig lévő maradék távolságot ezzel a sebességgel tették
meg. A fékezési művelet után egyből radarjeleket küldtek több hullámhosszon,
különböző kódolással az érkezésükről, helyzetükről, ám választ egyikre sem
kaptak. Később a hullámhossztartományt még jobban kibővítették, de ez sem
hozott eredményt. Ezzel egy időben a hajó orrába szerelt 2 méteres optikai
távcsővel folytatták a bolygó megfigyelését.
Az Eonizo felszínén két nagy óceán volt látható, a bolygó egyenlítőjénél
emelkedett ki a tengerszintből az egyik földrész, ez volt a legnagyobb,
egészen a déli és az északi sarkig vonult. A teljes felszín 35%-át tette ki.
A földrész közepén egy hatalmas hegységrendszer húzódott, a geológusok
gyorsan le is vonták a következtetést, hogy itt valószínűleg két nagyobb
földdarab ütközhetett néhány százmillió évvel ezelőtt. A hajón megoszlottak
a vélemények, hogy a másik jól elkülöníthető földrészt egyáltalán annak
nevezzék-e, mert az csak egy keskeny földcsík volt, ami a bolygó ellentétes
pontjánál kettészelte az óceánt. Vastagsága átlagosan 100 és 200 kilométer
között változott, hossza meghaladta a 2000 kilométert, és nem volt
összeköttetésben a nagy földrésszel, amit nemes egyszerűséggel a legénység
csak Pangeának nevezett el. Ezen kívül voltak még kisebb-nagyobb szigetek az
óceánban szerteszét, de ezekre nem helyeztek nagyobb hangsúlyt, mindenki
egyetértett abban, hogy az intelligens élőlények a Pangeán lakhatnak, esetleg
még a földnyelven is. Egyelőre azonban még nem tudták megfigyelni őket,
ugyanis a hajóra szerelt távcső felbontása nem volt elegendő ahhoz, hogy 30-40
kilométernél kisebb alakzatokat is jól lássanak vele.
Az Explorer egy 500 millió kilométer sugarú pályára állt a központi csillag
körül, az Eonizo ennél jóval beljebb keringett, 130 millió kilométerre a
napjától. Bár a rendszer sokban hasonlított a Naprendszerhez, egy nagy
különbség mindenféleképpen volt: az Eonizon kívül nem keringett másik bolygó
a csillag körül. A bolygófejlődéssel foglalkozó csillagászok értetlenül
álltak a jelenség előtt, mert a csillag kialakulása során hátramaradt könnyű
gázokból ki kellett volna alakulniuk óriásbolygóknak is, de ezekből itt
egyetlen egy sem volt. Az, hogy a központi csillag kialakulása után miért
csak nehéz elemek maradtak a rendszerben (ebből állt össze az Eonizo),
továbbra is rejtély maradt.
Miután az Explorer elfoglalta végleges pályáját, pár nap előkészület
következett az Explorer-II leválasztására, melynek feladata az Eonizo körüli
pályára állás volt. A különböző műholdak és űrtávcsövek átrakodása után már
csak a legénység kiválasztása maradt hátra. Végül is összesen 12-en
repülhettek: két pilóta: Jack és Sarah; a kapitány: Yakamisho; a hajó
legidősebb tagja, az egyetlen ember, aki még élt az eredeti legénység közül:
John; két csillagász: Arthur és Jessica; egy biológus: Matt; egy fizikus:
Tamás; két elektronikus: Bill és Burt; egy orvos: Karem és a geofizikus:
Chris.
Miután az Explorer-II megérkezett az Eonizohoz, egy 2.000 km sugarú körpályára
állt rá, és szinte azonnal megkezdték a megfigyelő berendezések telepítését
alacsonyabb pályákra. A bolygó továbbra is hallgatott, egy radarjelre sem
válaszolt, de más technikai civilizációra utaló sugárzást sem fogtak. Mindenki
rendkívül izgatott volt, mert tudták, hogy amikor az expedíció elindult,
akkor a bolygón még volt értelmes élet, amelyik ráadásul olyan jeleket küldött
a Földre, amit meg sem tudtak fejteni, ezért úgy vélték, hogy minden bizonnyal
egy sokkal fejlettebb civilizációval állnak szemben.
A műholdak tesztelése után elkezdték a bolygó feltérképezését. Az első
eredmények megérkezése és kiértékelése után 1 héttel megtartották az első
gyűlést a hajó konferenciatermében. Ezen Chris beszélt a bolygó felszíni
alakzatairól.
Tisztelt Hölgyeim és Uraim! kezdte. A Pangeát eddig
csupán néhány száz méteres felbontással tudtuk feltérképezni, a nagy
felbontású felderítés a megbeszélés után fog kezdődni, tehát most el kell
döntenünk, hogy melyek azok a területek, amik jobban érdekelnek minket.
Rögtön szeretném a lényeggel kezdeni: mint azt már mindannyian jól tudjátok,
nem találtunk egyetlen várost sem! A bolygón nyoma sincs értelmes életnek,
legalábbis a vizsgálatok első ránézésre ezt mutatják.
Mindenki szomorú tekintettel nézett maga elé, általános csalódottság uralta
a társaságot.
A következőket tudom általánosan elmondani a bolygóról: a Pangea nagy
része sivatagos, az átlagos hőmérséklet nappal plusz 50 fok, éjjel 0 körül
van, kivéve a hegységeket, ahol természetesen hidegebb az időjárás. A bolygón
sem az északi, sem a déli sarkkör környékén nem figyeltünk meg jégsapkákat. A
Pangeát keresztülszelő hegység mindkét oldalán a parthoz közel néhány
kilométer átmérőjű sötétebb foltokat találtunk, melyek infravörösben is
másképp néznek ki, mint a környezetük. Feltételezésem szerint ezek olyan
területek, ahol a porréteg valamivel vékonyabb lehet, mint máshol, viszont
azt nem értem, hogy miért csak foltokban. Ha a szín mélységét a porréteg
vastagságával korreláltatom, akkor azt tapasztalom, hogy az egyenletesen sík
tengerpart időnként több tíz méterrel magasabbá válik, ami geológiailag
teljesen értelmezhetetlen. Ráadásul ezek a foltok csak a tengerpart környékén
vannak jelen, ott, ahol nincs magas part, a kontinens belsejében ilyet
egyáltalán nem találtunk.
Arra célzol, hogy mesterséges dologról van szó? kérdezte
Jessica.
Nem tudom, mert ugyanakkor életet viszont nem találtunk a bolygón. De
erről majd Matt részletesebben beszél mutatott Mattra, aki egyetértően
bólintott. Én azt javaslom, hogy ezekkel a barna területekkel kezdjük
el a nagy felbontású vizsgálatokat, mindenféleképpen kellenek majd a pontos
spektrumok is a felszíni anyagösszetétel meghatározása céljából. Mindenki
egyetért a barnás foltok részletes vizsgálatával kapcsolatban?
Chris körbenézett a társaságon, a többiek egymásután bólintottak.
Matt, akkor tiéd a szó mondta, és leült a székére. Matt kiment
az asztal elejéhez, ahol Chris állt az előbb.
Azt hiszem, én hasonlóan szomorú helyzetről számolhatok be. Az optikai
és infravörös távcsöveinkkel közepes felbontású spektrumokat vettünk fel a
légkörről, hogy annak kémiai összetételét elemezzük. A cél az volt, hogy az
életciklusok során felszabaduló gázokat detektáljuk és gyakoriságukat
meghatározzuk. Kiindulva abból, hogy ismerjük az Eonizo elemgyakoriságát, és
hogy minden más tulajdonságát tekintve is nagyon hasonlít a Földhöz, ezért
viszonylag jó feltételezés az, hogy az itt élő élőlények alapvető működésükben
nem különbözhetnek annyira tőlünk. Tudjuk, hogy a bolygón rengeteg a víz, van
oxigén, szén és nehéz elemek. Ezért a kutatás során olyan gázokat kerestünk,
amelyeket a földi élet az anyagcsere során nagy részben kibocsát: metán és
ammónia. Legfőképp a metánra voltunk kíváncsiak, mert ha nincs állandó
utánpótlás, akkor néhány száz év alatt elbomlik. Nem is húzom tovább az időt:
a metán koncentrációja a légkörben gyakorlatilag a méréshatárunk közelében
mozog, azaz egyáltalán nem számottevő, lehet valamilyen geofizikai folyamat
végeredménye is, eloszlása a tengerpart felé nő ugyan valamelyest, de ez
elenyésző.
Akkor ez azt jelenti, hogy a bolygón nincsenek olyan lények, amelyek
metánt bocsátanak ki? kérdezte a kapitány.
Halk, vidám moraj futott végig a csapaton.
Igen, ez azt jelenti emelte fel hangját tiszteletet parancsolóan
Matt.
És mi van, ha teljesen különböznek tőlünk? kérdezte Bill, az
egyik elektronikus. Matt erre nem tudott válaszolni, csak sóhajtott, és
széttárta a kezét.
Nem tudom szólalt meg később. Összevetve ezt azzal, hogy
a képeken semmilyen élet nyomát sem láttuk, például nem látunk erdőket,
mindenhol sivatag van, még a magas szélességi fokokon is, azt kell mondjam,
hogy ha van bármilyen élettevékenység is, az csak a föld alatt lehet,
ráadásul nem bocsát ki metánt.
A barna foltokra gondolsz? kérdezte Karem.
Igen, de az is lehet, hogy a bolygó teljesen halott...
Amire más jel is mutat vágott közbe felállva a magyar
származású Tamás. A bolygó légkörében a szén-dioxid részaránya 0.5%.
Kiszámoltam a bolygó átlagos hőmérsékletét, a csillagának luminozitása és
távolságának ismeretében a bolygónak sokkal hidegebbnek kellene lennie. Az
átlaghőmérséklete nagyjából 20 fok körülinek adódna, ha a bolygó légkörében
nem lenne szén-dioxid és egyéb más üvegházgáz. Most az átlagérték 30 fok
körül van.
Arra gondolsz, hogy a bolygón élő faj túlhevítette a bolygót?
kérdezte Jessica.
Igen, arra.
Na, de akkor hol vannak a civilizáció maradványai? Hol vannak a
városok, a gyárak... és minden más?
Nem tudom, én a barna foltokra gondolok, csak az a gond, hogy azokból
kevés van. Ha azok lakott területek lennének, akkor még több ezer év alatt
sem keletkezne annyi szén-dioxid, hogy a bolygó ennyire felmelegedjen. Van
egy elméletem arról, hogy mi történhetett!
Mindenki kérdő szemekkel, türelmetlenül bámulta Tamást.
De előbb hallgassuk meg Billt mutatott Tamás Billre, aki
azonnal felállt.
Ok, köszi. Burttel ketten az Eonizo felső légkörét pásztáztuk
radarjeleinkkel az eddigi keringések során. A vizsgálat célja az volt,
hogy az itt élő civilizáció esetleges műholdjait felkutassuk. Az eredmények
ma reggel jöttek meg, így még nem tudtuk megmutatni senkinek, de nem fogtok
örülni, ugyanis eléggé elkeserítőek: egyetlen műholdat sem találtunk. Nincs
egyetlen idegen szerkezet sem alacsony eonizoi pályán, de ennél még többet
mondok. A felbontásunk ilyen távolságból kb. 1 cm, tehát ha van akármilyen,
ennél nagyobb test a bolygó körül, akkor azt ki tudjuk mutatni, de semmit
sem találtunk!
Szóval akkor nem építettek műholdakat? kérdezte a kapitány.
Ezek szerint nem válaszolt Bill helyett Burt.
Ezt azért nem teljesen értem vágott közbe Arthur. A
Földön még fogtunk tőlük jeleket, ami egyértelműen arra utal, hogy
rendelkeznek azzal a tudással, hogy műholdakat építsenek és kommunikáljanak
velük. Ráadásul a jelek olyan komplikáltak voltak, hogy megfejteni sem tudtuk
őket, sokkal fejlettebbnek tűntek a mi civilizációnknál. Hová tűntek a
műholdjaik az elmúlt 70 év alatt?
Nem biztos, hogy voltak mondta Matt. Tudjuk, hogy nincs
másik bolygó ebben a rendszerben és az Eonizonak sincs holdja. Az emberek a
huszadik században a műholdak építésébe pontosan azért fogtak bele, hogy
meghódítsák a Holdat, a Marsot, később az egész Naprendszert, azért, hogy
minél jobban megismerhessék a szomszédos világokat. Itt ez az indok hiányzik.
Azt viszont el tudom képzelni, hogy a globális kommunikációhoz alacsony
pályára állíthattak műholdakat, és azok az elmúlt években sorra visszazuhantak
a légkörbe.
Ahhoz nagyon alacsony pályán kellett keringeniük szólt közbe
Jessica. Ahhoz, hogy 70 év alatt lepotyogjanak, nem lehettek
magasabban pár száz kilométernél.
...itt jön be az én elméletem élénkült fel Tamás.
Először szedjük össze a gondokat: tudjuk, hogy volt civilizáció a bolygón,
most nem látjuk őket, helyette látunk barna foltokat végig a tengerparton,
melyek talán kihalt városok maradványai, betemetve homokkal. Tudjuk, hogy a
bolygó felmelegedett, de az általunk városoknak gondolt területek nagysága
nem elegendő ahhoz, hogy rövid idő alatt beszennyezze a bolygó légkörét ilyen
mértékben, tehát valamikor régebben többen kellett, hogy legyenek. És
nincsenek műholdak. Azt hiszem, nem felejtettem ki semmit sem. Íme az elmélet:
hajdan a bolygó sokkal népesebb volt, mint amire most következtetni tudunk,
sőt eléggé túl is népesedhetett. A civilizáció a technikai csúcsán volt, ekkor
kaphattuk tőlük a jeleket is. Műholdak százai keringtek alacsony pályákon,
messzebb, a naprendszerükben nem találunk semmit, mert oda nem volt értelme
műszereket küldeniük, mivel nincsenek bolygók, a központi csillagot pedig
valószínűleg közelebbről vizsgálták. Nem sokkal később a civilizáció
hanyatlani kezdett a túlnépesedés és az üvegházhatás miatt. A bolygó
sarksapkái elolvadtak. Mivel a folyamatot már nem tudták megfordítani és más
bolygóra sem költözhettek el, az életösztönük egyre erősebb lett, majd az
utolsó időkben kitört a háború... a háború, melynek célja az volt, hogy
megmentsék a bolygót a túlnépesedéstől, a helyzet azonban elmérgesedett, mert
nem tudták eldönteni, ki maradjon életben és ki nem. Minden élőlényt
kiírtottak és a rendszer teljes anarchiába fulladt, végül elpusztították
magukat is, földig rombolták városaikat a kontinens belsejében és az időjárás
szempontjából kedvezőbb tengerpartra költöztek. Talán csak egy-két város
maradt meg, de a megváltozott időjárási körülmények és az elszenvedett harcok
miatt már nem tudtak alkalmazkodni, és néhány éven belül kihalásra ítéltetett
az egész bolygó. A metán hamarosan elszökött a légkörből, a műholdak
lepotyogtak, mert nem volt, aki elvégezze a pályakorrekciót.
Ügyes kis elmélet mondta elismerően Jessica. De úgy
érzem, az elgondolásod nem stimmel. Mi 70 év alatt értünk ide, és előtte 65
évig sugározták a rádiójeleket, tehát az összeadva 135 év, átszámítva eonizoi
évre, kb. 160. Szerintem ez kevés, mind a metán-, mind a műhold-problémára.
Nem kevés, csak rosszul számolsz. Kifelejted az idődilatációt. Míg mi
70 év alatt ideértünk, a Földön 1050 év telt el. Ráadásul nem csak a Föld
inerciarendszer a hajónkhoz képest, hanem az Eonizo is, azaz az idődillatáció
rá is érvényes, ami azt jelenti, hogy a válaszjeleink megérkezése után nem hat
eonizoi évvel érkeztünk, hanem kb. 1240-el később. Mint tudjuk, nem ez volt
az egyetlen hiba az általunk küldött jelekben. Az előzetes számításokba hiba
csúszott jegyezte meg szomorúan. Ennyi idő már elegendő ahhoz,
hogy eltűnjenek a műholdak és a metán folytatta.
Nehány perc csend borult a teremre, a legénység a gondolataiba merült. Tamás
elmélete logikusnak tűnt mindenki számára. Csak egyféleképpen dönthették el,
hogy az elmélet megállja-e a helyét: meg kell vizsgálniuk a barna foltokat
minél hamarabb.
A megbeszélés után az összes űrtávcsövet a partok felé irányították, és a
lehető legnagyobb felbontással vizsgálni kezdték a foltokat. Csakhamar
kiderült, hogy Tamásnak igaza lehet, a mérések kimutatták a barna
területekről, hogy a belsejükben igen nagy szintkülönbségek vannak. A képeken
furcsa, romos épületeknek tűnő alakzatokat láttak, melyek közül némelyiknek a
teteje kilátszott a homokból. Már éppen a leszálló egységek indításán
gondolkoztak, mikor hirtelen váratlan felfedezést tettek, ezért újabb
tanácskozásra került sor.
Barátaim! kezdte Chris. Ezeket a felvételeket tegnap
készítettük a keleti part 30 fokos szélességéről mutatott a mögötte
kivetített képre. Első pillantásra az égvilágon semmi különös nincs a
képeken, csak a szokványos homokos tengerpart látható, kivéve egy dolgot: a
parttól nem messze egy rúd magasodik. Az árnyékából kiszámítottuk, hogy a
magassága 230 méter, vastagsága az alján kb. 30 méter, a tetején ennek
tizede. Mivel a műholdunk csak függőlegesen lát rá, és a sztereó kamerák sem
tudják kellő mértékben felbontani, ezért az oldalnézetét még nem ismerjük.
Talán egy épület? kérdezte Tamás.
Annak tűnik válaszolt a kapitány. De mi lehet a szerepe?
Mindjárt arra is fény derül mosolygott Chris. Méghozzá
szó szerint. A következő kép ugyanazt a területet ábrázolja, csak éjszaka.
Mindenki tátva tartotta a száját. A felvételen a rúd (mely éjszaka is jól
látszott) körül egy kör alakú város képe rajzolódott ki, mindent fényárba
borítva a környezetében.
A város átmérője nagyjából két kilométer, és csak éjszaka látszik.
Egyelőre még nem tudjuk, mi a magyarázat erre, vagy hogyan csinálják. Amint
felkel a nap, a város eltűnik, nem marad más, csak a központi épület,
alkonyatkor pedig, mikor már elég sötét van, a város ismét kirajzolódik. A
városban egyértelműen látszanak az élet nyomai, tegnap este öt órán át tudtuk
megfigyelni, és ez idő alatt sok minden változott benne. Na, persze, nem az
épületekre gondolok, hanem az épületek közti utakra. Úgy néz ki, igen aktív a
közlekedési forgalom, apró fénypöttyök cikáznak fel-alá, bizonyos vonalak
mentén, melyek sosem metszik azokat a fénykúpokat, amiket épületeknek
gondolunk. Aztán vannak másféle pöttyök is, ezeknek más a színük és más
sebességgel is haladnak. Sokkal lassabbak, talán ezek lehetnek a gyalogosok.
A város körül vastag fal lehet (ez sem látszik nappal), mert a fények a kör
(ami egyébként egy tökéletes kör) mentén hirtelen abbamaradnak. A falon kívül
már semmit nem látni.
Arra gondolsz, hogy ez lenne az utolsó eonizoi város? kérdezte
Karem.
Hát, más nem nagyon jutott eszembe.
Szóval, találtunk egy várost, amely csak éjszaka látszik?
érdeklődött Jessica. Nem gondoljátok, hogy ez kicsit furcsa? És eddig
vajon miért nem vettük észre, hiszen már több hete figyeljük a bolygót? Csak
most kapcsolták fel a villanyt? jegyezte meg kissé maróan, majd
hőzöngve hátradőlt.
Nem is kicsit az. Mire gondolsz, Tamás? kérdezte a kapitány,
mikor látta, hogy a másik nagyon gondolkozik.
Nem tudom pontosan. Talán tényleg megtaláltuk az utolsó városukat.
Talán ez valamiféle álcázás, hogy ne fedezzék fel őket... talán nemrég
észrevették, hogy itt vagyunk, ezért "felkapcsolták a villanyt" nézett
gúnyosan Jessicára. Mennyire biztos, hogy azok a lassan mozgó
fénypöttyök élőlények?
Nem tudom, egyáltalán nem biztos, hogy azok, de akkor meg mik
lehetnek? értetlenkedett Matt. Szerintem csak a város fényei
világítják meg őket, és a felbontásunk túl kicsiny ahhoz, hogy a részleteket
megfigyelhessük rajtuk...
Szerintem arról lehet szó, hogy a háborújuk nem pusztította ki teljesen
a fajt. Ezek szerint a harc sikeres volt abban az értelemben, hogy néhányan
túlélték és létrehozták ezt a várost, ami teljesen elszigetelt a
környezetétől. Így nyilván védi őket az időjárástól és a külső behatásoktól.
Az is lehet, hogy valamilyen védőburok vagy kupola borul rájuk, ami nappal
visszaveri a fényt és tökéletesen álcázza a környéket, éjjel viszont, mikor
a központi csillag nem világítja meg, átlátszik.
Na várjunk csak, de ha ekkora technikával rendelkeznek, hogy képesek
eltűntetni egy várost, azon kívül tökéletesen elszigetelni és évszázadokon
keresztül működtetni, akkor miért nem válaszolnak a sugárzott
jeleinkre? kérdezte Bill.
Nem tudom. Talán már annyira elszigetelődtek, hogy el is felejtették,
hogy van külvilág. Gondolj bele: egy faj, mely évszázadok óta nem volt a
városán kívül... Honnan tudod, hogyan reagálnának egy idegen jelzésre? Az is
lehet, hogy egyszerűen már nem használnak olyan technikát, amit felismernénk.
Ez kicsit ellentétben áll azzal, amit korábban mondtál jegyezte
meg halkan Jessica, de Tamás nem figyelt rá.
Szerintem küldjünk le egy robotot a város határához, hogy nappal is
megfigyelhessük, mi történik. Kapitány?
Igen, ez jó ötletnek tűnik egyeztek bele a többiek is, kivéve
Jessicát. A nőnek furcsa érzése támadt ezzel a várossal kapcsolatban, nem
tudta mi az, de félt tőle.
Nem is ismerjük őket, és máris robotot küldünk
hozzájuk? tette fel magában a kérdést, de ezzel a gondolattal
egyedül maradt, a többiekben sokkal erősebb volt a kíváncsiság.
Másnapra felkészítették a leszállóegységet, amit útnak is indítottak. Az
néhány óra múlva leszállt a város szélén, a védőszerkezet kinyílt, és a
nyolclábú robot kilépett a nappali fényárban úszó szabadba és elindult a
város fala felé. Útközben mintát vett a légkörből későbbi elemzésre és
fényképezte a tájat, melyet kameráival valós időben folyamatosan közvetített
az irányítószobába az Explorer-II-re. A képeken pusztán csak a homokos
tengerpartot lehetett látni, közepén a hatalmas oszloppal, a városnak nyoma
sem volt. Mindenki elképedve bámulta a képeket, egyetlen épület vagy jármű,
de még élőlény sem látszott, csak a halott táj.
Az oszlop felé irányították a követet, de a robot nehézkesen
mozgott a mély homokban, ezért lassan haladt, számtalanszor egyensúlyát
vesztette. Ahogy közeledett a fal vélt helyéhez, a homok egyre mélyebb lett
és a robot elakadt, majd lassan oldalára dőlt. Az irányítószobában mindenki
egyszerre ugrott fel, nagy volt a nyugtalanság a társaságban, mindenki
kíváncsi volt már rá, mi történik, ha a robot eléri a falat. A küldetés
azonban elveszett, a nagy türelmetlenség újabb tanácskozást generált.
Két óra heves vita után megegyeztek, hogy legközelebb már nem holmi
szerkezetet fognak leküldeni, hanem saját maguk indulnak felfedező útra,
méghozzá az éjszakai sötétségben. Néhány óra alatt előkészítették az egyik
kisebb kabint, ahova hárman fértek be. A legénység tagja volt az egyik
pilóta, Jack, vele tartott még Tamás és Bill. A nagy kapkodásban már nem is
gondolkoztak azon, milyen hatása lehet annak, ha egyszer csak fogják magukat
és leszállnak egy idegen civilizáció évszázadok óta elzárt városába. Jessica
nem helyeselte az ötletet, de a többiekben a felfedezési vágy erősebb volt
minden józan megfontolásnál.
A főtéren, a központi oszlop talapzatánál landoltak, abban mindenki
egyetértett, hogy ez a város legfontosabb épülete és talán a titokra is ez
fog fényt deríteni. A főtéren ácsorgó eonizoiak semmit nem vettek észre a
landolásból, pontosan úgy, ahogy Tamás sejtette. A felfedezők kiszálltak a
járműből és körbenéztek. A főtér előtt furcsa háromszög alakú járművek egy
vékony járatban száguldottak mindenfelé, a járdákon az eonizoiak sétáltak.
Vastag, nagy méretű talpukból vékony láb nőtt ki, mely egy göcsörtös
felsőtestben folytatódott, két kezük felül vastag, de a végén rendkívül
elvékonyodott. Ez a keskenység jellemezte az arcvonásukat is. Tamás közelebb
lépett az egyikhez, de az rá sem hederített, mintha ő ott sem állna. Bill
mellé lépett.
Hihetetlen... csodálkozott. Észre sem vesznek... Talán
nem látnak?
Tamás nem válaszolt, csak a lényeket nézte és a várost. A várost, ami
teljesen ki volt ugyan világítva, de mégsem tűnt olyan fényesnek, mint a
földi városok. A képeken fényesebbnek látta. Bill hátrébb lépett a központi
oszlophoz, Jack odament egy másik lényhez, hogy kipróbálja, mi történik, ha
elé állt. A lény pontosan felé közeledett. Jack továbbra sem mozdult, a lény
pedig folytatta az útját és amikor elérte az embert, egész egyszerűen átment
rajta! Jacknek semmi baja nem esett, nem is érezte, ami történt, a lény
továbbra is nyugodtan haladt tovább. Ijedten Tamásra nézett:
Ezek... Szellemek...!?
Tamás még mindig a várost bámulta, Bill az oszlop oldalát simogatta, a
kezében lévő röntgen-berendezéssel megpróbált átvilágítani a falon,
sikertelenül. A kudarcba fulladt kísérlet után Tamáshoz fordult:
Fúrni kell. Viszek anyagmintát a bázisra... további vizsgálódásra.
Maga mellé húzta a lézeres mintavevőt, lerögzítette, és a lézerdiódát az
oszlop oldala felé irányította. Betáplálta a fúrás paramétereit a számítógépbe
és megnyomta az indítógombot. A lézersugár úgy vágta a falat, mint kés a
vajat. A fúrás hangjára Tamás visszafordult.
Ne! Rossz előérzetem van kiáltotta ijedten. Ne
avatkozzunk bele még ennél is jobban a város életébe!
![Mészáros Szabolcs: Eonizo illusztráció Grafika © Kémeri Csaba](ug06-056.jpg)
Ugyan, ne kezdd már te is, csak egy kis darabot vágok ki, hogy
megnézzük, mi van belül.
Ebben a pillanatban a város fényei feléledtek. Az épületek ablakain pislákolni
kezdtek a fények, az autók hirtelen gyorsabban közlekedtek, az eonizoiak
ijedten futkároztak mindenfelé, mindenki arcán a rémületet vélték látni. A
város fényei egyre erősödtek.
Mondtam, hogy ne! üvöltött Tamás, miközben odafutott
Billhez. Most nézd meg, mit tettél! mutatott az előttük
elterülő épületekre, járművekre, lényekre.
A fény tovább erősödött, az eddig a szivárvány minden színében pompázó város
kifehéredett, a fény ereje egyre csak nőtt, mígnem el kellett takarniuk a
szemüket. Mielőtt ezt megtették volna, az utolsó pillanatban még látták a
haldokló város utolsó vonaglását. Az épületek összeolvadtak a járművekkel,
az úttal, az eonizoiakkal, minden egyetlen fénylő masszába állt körülöttük. Az
így kialakuló fényköd a központi oszlop felé zsugorodott, de mikorra
kinyitották a szemüket, már csak sötétség fogadta őket, a város eltűnt, nem
láttak semmit. Tamás elővette a lámpáját és a földre világított, ahol csak
homok volt, majd a két társára, akik értetlenül néztek rá.
Mi történt?
Félek, hogy megöltük a várost... szólt Tamás halkan.
Jessicának volt igaza...
Bill a zseblámpájával bevilágított az oszlopba, de az belül üres volt.
Értetlenül nézett a másik kettőre. Tamás előrelépett és lehajolt a homok fölé
és belemarkolt, lassan engedte, hogy a szemcsék átcsusszanak az ujjai között.
De hát... Mi volt ez? kérdezte Jack.
Tamás felállt, a férfi elé lépett és rezzenéstelen arccal nézett a másik
szemébe, majd néhány másodperc múlva idétlenül elnevette magát és a
leszállóegység felé indult. Pár lépés után megfordult és csak annyit kiáltott
oda:
Egy hologram... majd tovább nevetett, de ez a nevetés már nem
önfeledt kacajnak hangzott, inkább a fájdalmas keserűség tehetetlen
kitörésének.
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 94-101. o.)