Sokan nem értették elhatározásomat, hogy fiatal történész létemre miért a
Drake Intézetet választottam első munkahelyemül. Meg nem értésük két forrásból
fakadt. Először is az intézet kutatásai elsősorban, mondhatnám dominánsan
természettudományos jellegűek, amelyekhez magam se konyítok többet bármely
átlagos halandónál. Másodszor nyílt titok, hogy az intézet kutatási eredményei
csak jókora késéssel láthatnak napvilágot, ennek oka pedig abban rejlik, hogy
az intézetet a hadügy pénzeli, ily módon tetszése szerint bánhat annak
produktumaival, fittyet hányva a különféle rendű és rangú ellenőrző
bizottságok követeléseinek. Jó esélyem van tehát, hogy bármiféle érdemleges
szakmai publikációmat közelebbről meg nem fogalmazott biztonsági
okokra hivatkozva évekre, de talán évtizedekre jegeljék, s talán meg
sem érem, ha egyszer, nagy sokára napvilágra kerül.
Csakhogy mindez engem a legkevésbé sem érdekelt. Soha nem a személyes
dicsőséget hajszoltam, nem a hírnév talmi csillogása vonzott. Ha így lett
volna, inkább énekelni jelentkezem a Vénusz romantika-bárjainak egyikébe,
ahová álló évben özönlenek a jegyespárok és nászutasok, s ahonnan minden idők
legragyogóbb sztárjának, magának a Királynak, Zo-Bankhi-Zonak a Naprendszer
teljes lakott övezetén átívelő pályafutása indult öt évtizeddel ezelőtt.
Mondták már, hogy egészen tűrhető hangom van. Vagy lehettem volna atléta, az
ifjúság bálványa, aki a csökkent gravitációjú Merkúr-olimpián szemkápráztató
elemekkel tarkított szabadrepülést mutatva be hódítja meg a rajongó
hölgyközönség (elsősorban az ifjabbak) szívét, és nem mellékesen az olimpiai
aranyat. Hátráltatta a dolgot, hogy tízéves korom óta be nem tettem a lábam
tornaterembe. Pedig szerettem sportolni, mint minden egészséges fiatal: sokat
úsztam, kerékpároztam, a futás pedig egészen különleges élmény volt a holdbéli
Aldrin-város főiskolájának sportpályáján. A ritka légkörben hosszan elnyúlt,
magasba ívelő szökkenésekkel futva lassított légi balettnek illett be minden
mozdulat. A tornatermek zárt légkörét azonban sohasem szívleltem, akárcsak az
űrhajókét, vagyis ha csak tehettem, kerültem az űrutazást is. Így adódott,
hogy míg kortársaim párosával röppentek el hétvégenként, hogy elmerüljenek a
Vénusz szerelemmel átitatott légkörében, addig én a kollégium könyvtárában
kuksoltam inkább, s a régi idők krónikáiban mélyedtem el, részletek után
kutatva, amelyek csakis itt voltak fellelhetőek. Különleges engedély
birtokában nemegyszer valódi papírból készült könyveket, ódon iratokat is
tanulmányozhattam. Hiába merítettem meg ugyanis a számítógépes világhálót az
emberi tudás sok évezredes tengerében, az igazán értékes, apró
információdarabkák nem akadtak fenn a háló szemein. Nekem kellett utánuk
búvárkodva a könyvtárak legnagyobb mélységeibe leereszkednem, s hetek,
hónapok munkájával felhoznom egy-egy újabb, apró morzsát, egy dátumot, egy
hivatkozást, egy utalást, amelyet azután még újabb elemző munkával kellett
megfontoltan értelmeznem, hogy valódi tartalma napvilágra kerüljön.
Hosszú-hosszú időbe telt, mire ezek a pici mozaikdarabkák, mint egy minószi
királyság elsüllyedt gályájáról származó, összetört amfora cserepei,
lassan-lassan kiadták az eredeti formát, s ajánlást fogalmazhattam meg az
Akadémia Történelmi Szekciójának, hogy a komputerekben tárolt történelmi
feljegyzéseket egy-egy félmondattal vagy lábjegyzettel kiegészítsék.
Hallatlanul izgalmas mulatság volt, ámde egyben aprólékos, időrabló munka.
Sorsomra nézve azzal a következménnyel járt, hogy végleg elköteleztem magam
a történészi pálya mellett, és beleszoktam ebbe a csendes, szórakozástól és
párkapcsolatoktól mentes és a szellemieket nem számítva
izgalmakat nélkülöző, magányos életmódba. A Drake Intézet kutatásaimhoz
elegendő teret nyújtott, még a témaválasztást is rám hagyták. Beletörődtem,
hogy végleg egyedül maradok, s a könyvtári kutatásoknak szentelve élem le az
életemből hátralevő évtizedeket.
Így azután váratlanul ért, amikor P. őrnagy
, a
közvetlen intézeti felettesem egy reggelen magához hívatott, és homlokát
gyanakvóan ráncolva, mutatóujjával vádlón felém bökött:
Halljuk!
Elképedve álltam ott. A legcsekélyebb fogalmam se volt róla, mi lehet a
probléma, ám azt is éreztem, hogy az adott helyzetben visszakérdezni, hogy
micsodát?, felér egy jókora tiszteletlenséggel. Márpedig P.
őrnagy nem kedvelte a tiszteletlen alárendeltjeit. Nagyon nem kedvelte. Ezért
inkább elgondolkodtam az elmúlt napok történésein, hátha eszembe jut olyasmi,
amivel kivívhattam az őrnagy rosszallását. A határidős jelentéseket rendben
leadtam, azokkal nem lehet gond. Az anyagigénylés... hát igen, kicsit sokba
kerültek az általam megjelölt szakfolyóiratok, de ilyen fordult elő máskor
is, és P. őrnagy ezt mindig egyszerűen megoldotta. Piros tollával először
kihúzta a legdrágábbat, majd a következő legdrágábbat egészen addig, míg a
végösszeg legalább a felére nem csökkent. Minthogy eme szokásával magam is
tisztában voltam, drága, ám szakmailag felszínes, értéktelen anyagok
beiktatásával tudtam védekezni ellene, így a küzdelem az első forduló után
mindkét fél megelégedésére végződött. Emiatt nem rendelt volna kihallgatásra.
Ott volt azután az a vita az ebédlőben a hadsereg lehetséges jövőjéről. Hát
igen. Belehevültünk a kollégákkal (akarom mondani a tiszttársakkal, de
született civil lévén sehogy sem jönnek a nyelvemre ezek a katonás
kifejezések, hiába a rám aggatott hadnagyi rendfokozat), és a kelleténél
hangosabban vagdostuk az érveket egymás fejéhez. Többen oda is fordultak.
Valamelyikük feljegyezhette az elhangzottakat, azután sietett jelenteni.
Próbáltam visszaemlékezni a részletekre, de az őrnagy szúrós, sürgető
tekintete ebben cseppet sem volt segítségemre. Csak remélhettem, hogy nem
hagyta el a számat olyasmi, ami...
Mit követett el, ami miatt T. admirálisnál kell jelentkeznie?
kérdezte immár türelmét vesztve az őrnagy.
T. admirális? Az Egyesült Emberiség legfőbb védelmi és csapásmérő
űrflottájának újonnan kinevezett főparancsnoka? Nem vagyok gyáva alak, de az
admirális nevének említésére megremegett a lábam. Hirtelen minden gondolatom
elszállt, fejemben kába üresség maradt.
No jó mondta fenyegetően
P. őrnagy, félreértve hallgatásomat , úgyis meg fogom tudni. Fogja,
itt a parancs! És vigyázzon! Ha a legcsekélyebb panaszt hallom magáról az
admirális úrtól, akkor a karrierjének a Drake Intézetben befellegzett!
![](ujgalx16.jpg)
Az admiralitás épületének monumentális palotája irdatlan kőszörnyetegként
terpeszkedett egy vonalzóval tervezett sövénylabirintus közepén, mintha csak
mondabeli elődjéhez hasonlóan a betévedőkre várt volna, hogy felfalhassa őket.
A zárt, áthatolhatatlannak tűnő épület mohón megnyílt, magába nyelt.
Másodpercek alatt haladtam át a különböző ellenőrző pontokon, biztonsági őrök
kísértek lifteken, folyosókon, adtak tovább egymásnak kézről-kézre. Öt perc
sem telt belé, hogy a kapustiszt kezébe nyomtam parancsomat és okmányaimat,
máris T. admirális hatalmas, sokszögletű dolgozószobájában ácsorogtam a
Naprendszer háromdimenziós falitérképe és az Egyesült Emberiség kibontott
hadilobogói előtt.
Az admirális mosolytalan, visszafogott jelenség volt, korának megfelelően
ősz. Alig észlelhető biccentéssel viszonozta tisztelgésemet, majd az alábbi
idézettel nyitott rám tüzet:
A hadseregnek csak múltja van, nem jövője.
Elsápadtam. Az ominózus, tiltott mondatot én harsogtam a vita hevében
múltkor, az ebédlőben. Mostanra minden az eszembe jutott. Egy nagyhangú
főhadnagy, amúgy genetikai kutató a biológiai részlegtől azt bizonygatta,
hogy az emberiség a totális militarizáció felé halad, és ez nemcsak
szükségszerű, de hasznos is, mert ez a kulcsa a jövőbeni technológiai
fejlődésnek. Ide vezet, véltem én, ha a világot tányérsapka alól szemléli
az ember, s nem állhattam meg, hogy közbe ne szóljak. Aztán már nem volt
visszaút.
Tudja, kitől származik az idézet? érdeklődött hűvösen az
admirális.
Nagyot nyeltem.
Tudom, admirális úr. Történész vagyok.
No persze bólogatott szárazon , no persze.
Nem kínált hellyel, továbbra is éreztette velem, hogy ha kedve tartja, öt
perc alatt kitörheti a nyakamat. Rosszul éreztem magam a bőrömben.
Mit gondol tette fel a kérdést , miért nem idézzük soha
hivatalosan ezt a mondatot?
Nyilvánvaló okból feleltem. A katonák morális
szintentartása megköveteli, hogy perspektivikus jövőképük legyen. Egy olyan
világkép, amely a hadsereg fölöslegessé válását hirdeti, szétzüllesztené az
egész struktúrát.
Feltételezem, hogy többet is tud a mondás eredetéről.
Várakozóan nézett rám, amit az adott helyzetben parancsként kellett
értelmeznem.
Közel száz esztendővel ezelőtt fogtam bele nehezen forgó
nyelvvel a Drake Intézet akkori kutatóinak sikerült minden korábbinál
pontosabb becslést adniuk a Drake-formula tényezőinek értékére.
Megállapították, mekkora az élet kifejlődésére alkalmas bolygók
keletkezésének valószínűsége, az élet kialakulásának esélye, az intelligencia
kifejlődéséé, és mennyi a civilizációk fennmaradásának átlagos hossza. Mindez
az évszázadok óta szüntelenül gyarapodó különféle elméleti eredmények és
tapasztalatok összegzése alapján vált lehetővé, jó közelítéssel. E tényezőket
összeszorozva megkapták, hogy a Galaxis százmilliárd csillaga közül jelenleg
hány körül várható intelligens élet, azaz civilizáció létezése.
Az admirális némán bólogatott, arca szikkadt vonásairól semmit sem hagyott
leolvasni.
Az eredmény közismert folytattam a lecke felmondását.
Olyannyira közel esik a nullához, hogy teljesen valószínűtlen, miszerint az
emberiségen kívül másik értelmes faj is létezne a Galaxisban. Katonai
szempontból ez annyit jelent, hogy nem kell többé földönkívüliek támadásától
tartanunk. Ezt kommentálva mondotta Kharafa Nebir, az Egyesült Emberiség
akkori, soros elnöke, hogy a hadseregnek csak múltja van, nem
jövője.
És egy másik galaxisból jövő támadás lehetősége? vetette közbe
az admirális.
Ez könnyű kérdés volt, bukásra álló vizsgázónak sem okozhatott nehézséget.
A Nebir-doktrína úgy fogalmaz, hogy amíg az Egyesült Emberiség a
saját Naprendszerét sem hódítja meg, és leggyorsabb hajóinak teljesítménye
messze-messze a fénysebesség alatt marad, addig meddő erőfeszítés egy
galaxisokat áthidalni képes, a mienkénél sokszorta fejlettebb civilizáció
esetleges támadásának kivédésére fordítani energiáinkat. Erre éppoly hiábavaló
felkészülni, mint egy szupernóva kitörésének az elhárítására.
Látom, alapos ismerője a témának szólt az admirális. A
ma élők többsége Nebir nevét se hallotta még soha.
Persze, hogy nem, ha nemcsak az idézeteit hallgatják el a történelemórákon,
hanem a tevékenységét is, gondoltam magamban. Alakja és tettei feledésre
ítéltettek. T. admirális felemelkedett ültő helyéből, és két kezét
hátrakulcsolva járkálni kezdett szobája hatalmas szőnyegén. Nem tehettem
mást, várakoztam, míg újra meg nem szólalt:
Nebir hamarosan baleset áldozata lett. A hivatalos vizsgálat a katonai
szállítójármű műszaki problémájának tulajdonította a balesetet, és ezzel az
ügyet lezárták. Nebir utódja nem hánytorgatta többé ezt a témát, és a
hadsereg költségvetése érintetlen maradt.
Meglepett a főparancsnok szavaiban rejlő, alig burkolt célzás. Nebir élete
és munkássága nem tartozott a kutatási területeim közé, de halálának sokat
elemzett és vitatott körülményeiről hallottam ezt-azt. A hadseregnek soha
nem sikerült magát tisztáznia a vádak alól, de megvolt hozzá a hatalma, hogy
erre ne is legyen szüksége. A vádaskodók pedig előbb-utóbb elnémultak, vagy
elnémították őket.
Az admirális vetett rám egy pillantást a szeme sarkából, majd így folytatta:
Csakhogy a földönkívüliek dolgában Nebir tévedett. Óriásit tévedett!
Nemcsak léteznek, hanem itt vannak körülöttünk, bármelyik percben lecsaphatnak
ránk, és mi arra is képtelenek vagyunk, hogy felfedezzük őket!
Megdöbbenve hallgattam. Szavai úgy hangzottak, mintha egy üldözési mániás,
őrült prédikátor torkából törtek volna elő. Vettem a bátorságot, hogy
közbeszóljak:
Na de a Drake-formula, uram...
A pokolba a formulával, hadnagy! A maguk intézetének tudósai majd
eljátszadoznak vele, mire rájönnek, hol ...
el a
számításaikat, és korrigálják az elméletüket. Nekem a tényekkel kell törődnöm.
A tény pedig az, hogy a Phaeton-IX bázist földönkívüli támadás érte!
![](ujgalx16.jpg)
Elnémultan ültem a helyemen, az admirális közlése megrendítőleg hatott rám.
Biztonságérzetem alappillérei inogtak meg szavai nyomán. Fel kellett
tételeznem, hogy tisztában van vele, mit beszél, ámde... hirtelen
feleszméltem, mint aki rossz álomból ébred, s máris igyekeztem felülkerekedni
a rám törő félelemhullámon. Sehogy sem stimmelt az egész. Az admirális engem
leckéztet, amikor egy ismeretlen, külső ellenség támadását kell visszavernie?
Ez lehetetlen! Ha valóban úgy állna a helyzet, ahogy mondja, akkor itt
összekötő tisztek sokasága futkosna, tábornokok sürögnének-forognának,
jelentések tucatjai érkeznének mindenfelől, és kódolt parancsok áramlanának
kifelé. A bázisokon tűzvörös fokra emelkedne a készültség, és máris
harcjárművek ezrei rajzanának szét az űrben riadóstarttal.
Helyette csend és nyugalom van mindenfelé, amiként ebben a teremnyi szobában
is. Akkor hát mi a valós helyzet? Mi célja a bejelentéssel? Engem akar
riogatni?
Az admirális szemernyi nyugtalanságot sem árult el. Hűvös és rideg volt,
akárcsak az első pillanatban.
Ez itt a lakott bolygók övezete lépett a Naprendszer térképéhez.
A négy belső bolygó, néhány hold és kisebb, mesterséges égitestek
tucatjai, ahol ma emberek élnek. Ezeket öleli körbe a Mars és a Jupiter
pályája között a Phaeton-gömb huszonnégy katonai bázisa.
Mindez jól ismert volt előttem. A kisbolygó-övezet darabjairól korábban
feltételezték, hogy egy szétrobbant nagybolygó ez lett volna a Phaeton
maradványai. Bebizonyosodott, hogy nincs így, a Phaeton soha nem
létezett, azonban megszületett egy nagyszabású elképzelés. Az övezetet alkotó
űrtörmeléket sok évszázada már összegyűjtötték, tömör
égitesteket formáltak belőlük, amelyeket az övezettel megegyező sugarú,
képzeletbeli gömb felszínén egyenlő távolságra helyeztek el egymástól.
Katonai bázisokat telepítettek rájuk, hogy az emberiséget védjék minden
irányban az űrből jövő támadásokkal szemben. Az övezettől távolabb már csak
felderítő robotszondák bóklásztak a Naprendszer fagyosabb vidékein, s küldték
megfigyeléseiket.
A Phaeton-bázisok a mai napig üzemelnek folytatta az admirális
, ellátják az eredeti rendeltetésüknek megfelelő szolgálatot. Ha a
Drake-formula kiszámítása egészében nem is érintette a katonai kiadásokat,
amint erre az imént már céloztam, elkerülhetetlen volt a költségek
átcsoportosítása. Az utóbbi száz évben a bázisoktól fokozatosan megvonták
támogatásuk javarészét, épp csak a minimális fenntartásukra elegendőt hagytak.
Két évtizeddel ezelőtt azonban...
Egy tábornok kereste az admirálist, hogy jelentést tehessen. Türelmetlenül
végighallgatta, majd elzavarta. A titkárnő jelezte, hogy a szolgálatban
megrokkantak bizottsága várakozik az admirális úrra, immár negyedórája.
Csak várakozzanak, vakkantotta. És C. államtitkár úr kérdezteti, vele
ebédelne-e az admirális úr. Nincs még dél, csapta le a kagylót dühösen.
Nem hagynának végre békén? Hol is tartottam? Két évtizeddel ezelőtt...
Visszalépdelt a hatalmas térkép elé.
Nos, a helyzet úgy áll, hogy sok részlet-információval magam sem
rendelkezem. Amikor a napokban átvettem hivatalomat, az elődöm homályos
megjegyzések sorát ejtette el egy néhány évvel korábbi, különös eseményről,
amely arra utalt, hogy a Phaeton-IX körül valami szokatlan történt. A bázis
környékén idegen űrhajók jelentek meg, majd kisvártatva nyom nélkül eltűntek
onnan. Hogy fegyveres konfliktusra sor került-e, erről ellentmondásosak az
információk. Sebesültekről, halottakról nincs tudomásom, sem anyagi
veszteségről, egy fő azonban tisztázatlan körülmények között eltűnt.
Vizsgálati jegyzőkönyvek bizonyára születtek jegyeztem meg.
Az admirális a fejét ingatta.
Mindent a legnagyobb titokban tartottak. Értse meg, az emberiség
nyugalma jelenleg a Drake-formulába vetett hiten alapul. Az események minden
szemtanúját a legmélyebb titoktartásra kötelezték. Aki még él közülük, ma is
ott szolgál a bázison, mert nem kockáztathatták meg, hogy máshol eljárjon a
szája. Kommunikációs vonalaikat zár alá vették. A vizsgáló bizottság
egyenesen az elődömnek tett jelentést, élőszóban. Mára már azt sem tudni, kik
voltak a tagjai. Írott anyag egy betű nem sok, annyi sincs. Egyetlen dolgot
tehet, hadnagy úr. Elmegy a helyszínre, és személyesen jár utána a
történteknek. Maga történész, használja a szakmája fogásait!
Legrosszabb balsejtelmem igazolódott be. Már említettem, hogy nem lelkesedem
az űrutazásért. A könyvtári búvárkodásról szőtt álmaim egy csapásra messzire
röppentek.
Ha sikerrel jár, fátylat borítunk a minapi kis afférjára. Megkapja a
személyes felhatalmazásomat. Bármit megtehet, amit szükségesnek talál az ügy
tisztázása érdekében. Beszéljen mindazokkal, akik emlékezhetnek az esetre!
Aki nem válaszol, tartóztassa le és hallgassa ki! Ha kell, csomagoltassa be
az egész bázist, és hozza le a Földre, de eredményt akarok! Tudni akarom, mi
történt a Phaeton-IX bázison húsz esztendővel ezelőtt! És főleg tudni akarom,
kell-e reálisan számolnunk a földönkívü-liek újabb felbukkanásával!
Megértettem, admirális úr! feleltem mély sóhajtással.
Küldetésének bizalmas jellegét, úgy hiszem, nem kell külön
hangsúlyoznom. Kap maga mellé egy fő technikai segítséget. Ha bármire
szüksége lenne, ő majd intézkedik.
Köszönöm, admirális úr álltam fel helyemről. Távozni akartam,
de egy kézmozdulattal magához intett. Egészen közel hajolt, úgy súgta felém:
Van itt még valami, hadnagy. Egy apróság. A beszámoló említést tett
egy szóbeszédről, amely a bázislakók közt terjedt el. E legenda szerint a
támadók felbukkanásakor egy felfegyverzett földi űrhajó is szinte azonnal
megjelent a bázis környékén. Vagyis bármily ostobán hangozzék is
a fényt jócskán meghaladó sebességgel érkezett a helyszínre, hogy
szembeszálljon velük. Többen ennek tulajdonítják, hogy a támadók
visszavonultak. Mindketten tudjuk azonban, hogy ez elméletileg is,
gyakorlatilag is lehetetlen. Eltöprengett egy kicsit, majd kételkedve
hozzátette: Vagy mégsem lenne az?
Megengedtem magamnak, hogy kesernyésen elmosolyodjak.
A Drake-formula alapján feleltem elméletileg is,
gyakorlatilag is lehetetlen, hogy földönkívüliek létezzenek.
Az admirális arca elkomorult.
Nem szívelem a legendákat. A Drake-formula valószínűségeket állít,
nekem tények kellenek! Tudjon meg mindent, azután jelentsen! És derítsen ki
arról a földi űrhajóról is mindent, amit csak lehet!
![](ujgalx16.jpg)
K. főtörzs nyurga, kopaszodó fiatalember volt. Bőröndjei közt várakozott rám
a megbeszélt időpontban, az űrrepülőtér várócsarnokában, jelenléte által száz
százalékig feltöltve a rendelkezésemre álló, technikailag képzett személyi
keretet.
Csakhogy megjött, hadnagy üdvözölt. Megtudhatom végre,
hová lesz a kiruccanás?
Magával nem közölték?
Az én parancsom úgy szól, hogy tartsak magával, legyek mindenben a
segítségére, a fennmaradó időben pedig végezzek műszaki állapot-felmérést és
vegyek részt a fegyverzet karbantartásában. Szélesen felnevetett, jól
látszottak sárga fogai. Ha akarja, kipucolom a maga stukkerét is!
Világos volt, hogy fogalma sincs utunk végcéljáról. Aminthogy nekem se arról,
kiket fogunk a Phaeton-IX-en találni, hány főt, mekkora fegyverzetet, s
mindezeket milyen állapotban. És akkor a szolgálati naplóról, a bázison
fellelhető számítógépek adattárolóiról és egyéb dokumentációról még szót sem
ejtettem.
Mond az valamit magának, főtörzs, hogy Phaeton-IX? puhatolóztam,
elismerem, nem túl agyafúrtan. Sosem a fondorlatos észjárásomról voltam
híres.
Valami dereng erőltette az agyát K. Miért, mi van
vele?
Még nem láttam elérkezettnek az időt, hogy felvilágosítsam, ezért ködösítettem
a választ.
Furcsa dolgokat hallottam róla.
Azt nem csodálom tódította. Barátságtalan egy hely,
annyi szent. Életemben egyszer jártam arra, de akkor lássam újra, amikor a
hátam közepét. Néhány éve egy fegyverzet-ellenőrző tiszt segédjeként jártunk
sorra néhány Phaeton-állomást. A legtöbbjükön nem volt valami nagy élet.
Gondolhatja, hadnagy! Háromszor messzebb a Naptól, mint a Föld! De a
Phaeton-IX mindegyiken túltett. Csupa idős ember, fiatalokat többé nem
küldtek oda. Az a hír járta, hogy a Phaeton-IX-ről nincs visszahelyezés.
Hogy ott milyen állapotok uralkodtak! Az űrfegyverekkel régóta senki sem
törődött. A tiszt szerint hadbíróság elé kellett volna állítani az egész
bandát. Ahhoz viszont vissza kellett volna rendelni őket, hát inkább hagyták.
Az egyenruha lefoszlott róluk, mindenféle vegyes öltözékben jártak.
Karbantartás hiányában a tisztító automaták is felmondták a szolgálatot, attól
kezdve persze kosz lepett el mindent, beleértve az étkezőt és a főzőkonyhát
is. Hogy katonaemberek idáig jussanak...
Rosszallóan csóválta fejét.
Az utat a Holdig közönséges utasszállítóval tettük meg, turistaosztályon.
Igyekeztem alvással tölteni az időt, vagy műsort keresgéltem a csatornákon,
legvégső esetben pedig K. főtörzs történetei is megtették.
Tudja, hadnagy, minden rossz benyomásom ellenére is csak csodálni
tudom a Phaeton-bázisokat. Viszonylag kis méretük ellenére mindent
tartalmaznak, ami az emberi lét folyamatos fenntartásához szükséges.
Közművek, kórház, miegyéb. Az objektum magját egy teljesen önműködő kis
reaktor alkotja, ezen alapul a létesítmény energiaellátása. Az élelmiszer- és
egyéb készleteket évente egyszer pótolja egy ellátó hajó, amely körbejárja az
összes Phaeton-bázist.
Más forgalma nincs is a bázisoknak?
K. főtörzs megvakarta a fejét.
Ma már nincs. A Marson túli zóna teljesen kihalt. Azonban még néhány
éve is jártak arra olykor katonai járművek. A járőrök hajói, a vadászok
gyakorlórepülésen, néha egy-egy ellenőrző bizottság.
Később eszembe jutott valami.
Mondja csak, főtörzs, melyik jelenleg a leggyorsabb űrhajónk?
Hát nem ez nevetett.
Akkor már négy napja egy katonai trailer fedélzetén araszoltunk a Mars-övezet
felé. A Hold még ismerős vidék volt számomra, a magasból megkerestem, és meg
is találtam Aldrin-város fényeit, de a Mars vörös sivatagjai már teljesen
idegen látványt nyújtottak.
A leggyorsabbak mindig a vadászok voltak folytatta a
főtörzs. A legmodernebb konstrukciók elérik a fénysebesség egy
százalékát is. Igaz, csak rövid időre és korlátozott hatótávon, ami persze a
hadrendbe állított modellekre vonatkozik. Sosem lehet tudni, mi van a
fejlesztők tarsolyában...
Bármi is legyen, gondoltam, az én problémámat aligha oldja meg. A
fénysebességet akár csak megközelítő űrhajó biztosan nincs az Egyesült
Emberiség birtokában. Megörültem. Ha nincs ilyen hajó, akkor legendával
állunk szemben (nem ezt mondta az admirális?), amit nekem parancsba kapott
kötelességem megvizsgálni, azaz tanulmányozni. Éreztem, hogy ez lesz munkám
kellemesebbik része, amelyben vigaszt találhatok az egyéb vizsgálódások után.
T. admirális hatalmi szava érezhetően megegyengette utunkat. Mire megérkeztünk
a marsi főparancsnokságra, már készenlétben állt egy vadászgép, hogy a lehető
leghamarabb célba juttasson bennünket.
Nem lesz nagyon kényelmes biztatott a fiatal pilóta , szűk
a hely, és csaknem két napig tart majd odafelé az út. Viszont biztonságban
fognak megérkezni, azt garantálom.
Elhittem neki. Láttam a mozdulatait, ahogy a hajóját irányította, és tudtam,
hogy jó kezekben vagyunk. Megérzi az ember az ilyesmit. Én, aki világéletemben
ódzkodtam tőle, ha megmozdult alattam a szék, most oly nyugodtan tűrtem
mindvégig az utat, mintha csak egy földi könyvtárban ücsörögnék. Szemrebbenés
nélkül kísértem figyelemmel, amint vadászrepülőnk a második napon lelassítva
először megközelíti a mind közelebb kerülő bázis óriási, korongszerű, sötét
tömegét, amelyen csak néhány árva jelzőfény pislákolt, majd simán, szabályosan
összekapcsolódik vele.
Küldetés megkezdve hívtam fel K. főtörzs figyelmét, amint
málhazsákunkat cipelve átléptünk a zsilipkapun a Phaeton-IX folyosójára, s
mögöttünk szisszenő hang jelezte, hogy a zsilipkapu visszavonhatatlanul
bezárult, ami egyben azt is jelentette, hogy vadászpilótánk repülője
visszaindult honi bázisára.
![](ujgalx16.jpg)
Furcsa volt. Lábam alatt egy kisbolygóra való anyag tömegét hordták és
tömörítették össze az építők, a gravitáció mégis hihetetlenül gyenge volt. A
forgásból adódó mesterséges erőtér keltésének lehetőségével nem éltek a
tervezők, ők tudják, miért. Talán a katonai feladatok ellátásában okozott
volna gondot, nem tudom. Némely tervezői döntés kompromisszum eredménye, a
katonai szempontok pedig nyilván elsőbbséget élveztek.
A szűk folyosójáratok miatt sem támadt az az érzésem, hogy egy bolygó
felszínén tartózkodom. Mindvégig úgy éreztem magam, mintha az űrben lassan
tovalebegő űrhajó fedélzetén lennék kénytelen utazni. Lelki szemeim előtt
igazából egy sodródó űrhajó-roncs képe merült fel, de ezt végiggondolni sem
mertem, ne fesse az ember az ördögöt a falra.
Nem vártam nagy, ünnepélyes fogadtatást, de arra mégsem számítottam, hogy a
megérkezésünk utáni második órában még nyomát sem látom teremtett emberi
léleknek. K. főtörzs felvilágosított, hogy a leszállás automatikus
vezérlősugáron történt. Nekem is feltűnt, hogy pilótánk részéről elmaradt az
ilyenkor szokásos párbeszéd, üdvözlet, leszállási engedély kérése stb. Nagy
jelentőséget nem kell tulajdonítani a dolognak, nyugtatott meg a főtörzs. A
létszám a bázisokon sosem volt túl nagy, a forgalom pedig túlontúl kicsi,
hogy állandóan a vezérlőteremben üljön valaki a műszereket bámulva.
Keressük meg az ebédlőt javasoltam a második óra végén.
Csak akad valami harapnivaló.
Felkészültem, hogy legrosszabb esetben a kötelezően magunkkal cipelt konzerv
élelem kerül terítékre, de kellemesen csalódtam. Az étkező nemcsak
tisztaságtól ragyogott, hanem a hűtő dugig volt rakva a legváltozatosabb
ételfélékkel. Nem sokat teketóriáztunk, egykettőre pompás ebédet csaptunk,
s nekiláttunk a falatozásnak. Már a vége felé jártunk, amikor nyílt az ajtó,
és szépen sorban, egyenként besomfordált néhány... hm, hogy is mondjam... az
kívánkozik leginkább a nyelvemre, hogy bennszülött. Természetesen tudtam,
pontosabban joggal feltételeztem, hogy a bázis legénységével állok szemben,
csakhogy a látvány ennek gyökeresen ellentmondott. K. főtörzs korábbi
beszámolója meg sem közelítette a valóságot. Az előírt szolgálati
egyenruházatnak nyomát sem láttam. Leginkább Robinson Crusoe-ra hasonlítottak
maguk barkácsolta ruháikban vagy bennszülöttjére, Péntekre, öltözékükbe
itt-ott az ókori görög, egyiptomi, római vagy egzotikus viseletek elemei
keveredtek. Elöl egy idősebb, félmeztelen férfi jött, háncsszoknyában,
nyakában gyümölcsökből font koszorúval, mögötte egy éltesebb római szenátor
hullámosított frizurával, saruban, aztán két nő következett, egyikük sem volt
már fiatal, kövérkés testüket indiai módra száriba csavarták, és még ketten,
ők is elég furcsán néztek ki. Csodálkozva torpantak meg, s elcsendesedtek.
Megállt a falat a számban. Lassan lenyeltem, majd felkeltem az asztal mellől.
Egyenek csak nyugodtan, nem akartunk zavarni szólt elnézést
kérően a félmeztelen férfi. Majd később visszajövünk azzal
máris indultak volna kifelé.
Megállítottam őket.
Melyikük a bázis parancsnoka? kérdeztem.
Zavartan néztek egymásra, mint akik nem értik, mit beszélek. Olyan abszurd
volt az egész szituáció, hogy nevetni támadt kedvem (persze nem tettem).
Főtörzs, nézze meg a központi számítógépet, és próbáljon kicsiholni
belőle egy listát a személyi állományról! Ki ismeri a jelszót?
fordultam a tarka-barka népséghez.
Nincsenek jelszavak legyintett egyikük. Már rég
nincsenek.
Intettem, mire a főtörzs távozott, hogy munkához lásson, én pedig az
emberekhez fordultam.
T. admirális megbízásából jöttem, hogy önökkel beszéljek
mondtam jó hangosan, tagoltan, hogy mindenki biztosan megértse. Reakciójuk
meglepett. Örömujjongásban törtek ki, boldogan ölelgették egymást, vidáman
nevettek. Olyan érzésem támadt, mintha félkegyelműek közé keveredtem volna.
Vagy mintha az egyetlen józan lennék egy már jócskán becsiccsentett
társaságban. Ki van itt legrégebben?
Tanácstalanul nézelődtek, kérdő tekintettel vizslatták egymást, de választ
most sem kaptam. Az egyik nő elém lépett, és kedveskedve biztatott, hogy
egyem meg azt a pár falatot, ami még a tányéromon hevert. Nagyon finom,
kár lenne otthagyni noszogatott.
Miféle ételek ezek? kérdeztem, mert bár igen ízletesek voltak,
legalább annyira szokatlanok is. Egyiken sem láttam továbbá a sereg jelzését,
sőt csomagolásuk is csak elvétve akadt, többségük úgy hevert csupaszon a hűtő
polcain.
Mi is ezt esszük nyugtatott meg a nő.
Honnan származik? firtattam tovább, mire nagy megkönnyebbülést
láttam az arcokon. Végre egy kérdés, amire könnyen tudtak válaszolni.
A kereskedőktől. Van bőven, egyen, amennyi jólesik.
Letelepedtek körém, és barátságos mosollyal biztatva, jóindulatúan figyelték,
amint befejezem az étkezést. Én pedig ettem, alaposan megrágtam minden
falatot, s közben föl-föltekintve tanulmányoztam őket. Az érdeklődés kölcsönös
volt, cseppet sem leplezve ők viszont engem bámultak, a felszerelésemet, a
ruházatomat, a viselkedésemet. Annyira valószerűtlen volt mindez, hogy egy
pillanatra megingott a realitásba vetett hitem. Úgy éreztem, mindez nem
történik meg velem igazából, csak képzelem vagy álmodom, és mindjárt helyére
zökken a valóság.
Nem zökkent. Helyette K. főtörzs érkezett vissza, kezében nyomtatott listával.
Félretoltam kiürült tányéromat, és a tanulmányozásába fogtam. A lista
nyolcvanhét nevet tartalmazott, ennyi főből állna tehát a Phaeton-IX teljes
legénysége. Csakhogy régen aktualizálhatták utoljára, mert vendéglátóinktól
megtudtam, hogy rajtuk kívül nincs más a bázison. Hatan voltak mindössze. Nem
kérdeztem meg, hol vannak a többiek, mi történt velük, nem akartam felzaklatni
amúgy sem mindennapinak tűnő lelkiállapotukat. Bizakodtam, hogy képes leszek
az ő segítségükre támaszkodva is dűlőre jutni.
Nem tétlenkedtem, étkezés után nyomban nekiláttam az első beszélgetésnek.
Szabály szerint el kellett volna különítenem őket, egyenként feltenni nekik
ugyanazokat a kérdéseket, a válaszokat jegyzőkönyvezni, majd összevetni
azokat, hogy hasonlóságokat és ellentmondásokat keressek, ám valami azt súgta
nekem, hogy csak az időmet pazarolnám. Nyilvánvaló volt, hogy mind a hat fő
maximálisan segítőkész, együtt barátságosnak és közlékenynek tűntek. Reméltem,
hogy nem kell külön-külön vallatóra fognom őket.
Kikerestem a listáról a bázisparancsnok nevét: Jan Mered alezredes. Ösztönösen
nem használtam a rendfokozatát, amikor szólítottam. Ebben a különös helyzetben
felerősödtek megérzéseim, és én úgy döntöttem, hogy ésszerű ellenérv hiányában
miért ne hagyatkoznék rájuk.
Jan? kérdeztem, és végigpillantottam a férfiakon.
A félmeztelen férfi megmoccant, és barátságosan felém intett.
Visszamosolyogtam. Több Jan keresztnevű személy nem volt a listán. Ezután már
a többiek nyelve is könnyebben megoldódott, sorra bemutatkoztak. A neveket
összevetve a listával megállapítottam, hogy van közöttük lézerágyú-kezelő,
repülőmérnök, asztronavigátor, egészségügyis, kommunikációs tiszt. Vagyis ez,
a látszólag egy vénuszi nyaralótelepről idecsöppent társaság, valóban a
Phaeton-IX védelmi űrbázis katonai személyzetének a maradéka. Nem
kerülgethettem tovább a forró kását. Bele kellett vágnom a sűrűjébe, ám
éreztem, hogy jobb, ha nem rontok ajtóstul a házba. Egy kis óvatosság,
tapintat sokszor kifizetődőbb lehet.
Elküldtem tehát K. főtörzset a többiek előtt akkor már Zegnek
szólítottam, ő pedig engem Valednak , hogy ellenőrizze a fegyverzet
harcrafoghatóságát, továbbá szerettem volna áttekintést kapni az űrállomás
létfunkcióit ellátó gépek és műszerek állapotáról, mindenekelőtt a reaktor
működéséről és a recirkuláltató berendezésekről. Zeg hümmögve vette tudomásul
a rábízott feladatokat, majd komótosan elballagott. Eszembe jutott, amikor
még a stukkerem megtisztítása tűnt a fő feladatának, és elnyomtam magamban
egy mosolyt. Ideje volt az előttem álló feladatra koncentrálnom.
Hogy érzik itt magukat?
Panaszáradatra számítottam, hogy milyen unalmas az élet a bázison, nincs
mihez kezdeni, állandóan ugyanazok az arcok, de nem. Megint az a feltörő
vidámság, jókedv, aminek az imént már tanúja voltam. Úgy tűnt, eszük ágában
sincs elmenni innét, ha lehetne, akkor se. Ezután megkockáztattam egy
kényesebb témát.
Mi lett a többiekkel? kérdeztem, és felmutattam a listát, majd
hogy jobban emlékezzenek, felolvastam néhány nevet a hiányzók közül.
Figyeltem, kivált-e belőlük drámai hatást, bármilyen érzelmi reakciót, de
semmi ilyesmi nem történt.
Elutaztak egy kis időre világot látni felelte nyugodt,
természetes hangon az egyik nő.
Úgy van erősítette meg Jan. Ha majd megunják,
visszatérnek.
Mi sem természetesebb! Innen, a világ pereméről, a semmi széléről egy katonai
űrbázis legénységének túlnyomó része utazgatni indul a nagyvilágba.
Jan, te mit szóltál, amikor elmentek? firtattam óvatosan. Jan
Mered alezredes bázisparancsnoknak elvileg joga volt engedélyezni, hogy
valaki indokolt esetben elhagyja az űrállomást, de a rend és fegyelem
hagyományos elképzeléseitől ezek az emberek szemlátomást fényévnyi távolba
kerültek. Alig emlékeztek rá, hogy ezek a fogalmak valaha fontos szerepet
játszottak életükben.
Jan a szemöldökét ráncolta.
Örültem neki felelte, és szélesen elmosolyodott. A többiek
helyeslően bólogattak.
Jártak itt mások mostanában? puhatolóztam tovább.
Mostanában? kérdezett vissza egyikük. Hát persze. A
kereskedők. Mikor is? Egy hete sincs.
Az ellátó hajóról beszéltek?
Az arcokról lekicsinylő megvetés sugárzott.
Ugyan, dehogy. Az ellátó hajó több hónapja elment, és csak ócskaságokat
hozott, mint mindig. Konzervált ételek, lejárt szavatosság. Brrr! Átvesszük,
amit adnak, és már dobjuk is a szemétbe. Csak a ruhanemű és a szerszámok jók.
Meg a képesújságok.
Értem. Azt eszitek, amit a kereskedőktől kaptok.
Valójában azonban nem értettem. A Marson túli övezet teljes egészében
militarizált zóna, ahová polgári űrhajó nem hatolhat be. Korrupt főtisztek
magánakciója lenne saját zsebre?
Honnan jönnek a kereskedőhajók? kérdeztem.
Minden arc felragyogott.
Hát a külső világból felelték egyszerre, mosolyogva.
Nem szégyellem bevallani, e percben végigfutott hátamon a hideg. Miféle világ
az, ami kívül esik a miénken? Remegés fogott el, az asztalba kapaszkodtam, és
erősen meg kellett szorítanom, hogy ne reszkessen a kezem. Mélyeket
lélegeztem. Nyugalmat erőltettem magamra, úgy kérdeztem:
A kereskedők... emberek?
Persze, hogy azok.
Furcsán néztek rám, nem is csodáltam. Csak lassan oldódott bennem a
feszültség.
Mi mások is lennének mondtam, könnyedséget mímelve, széles
mosolyt kényszerítve arcomra.
Jan elgondolkodott, majd bólogatva helyeselt.
Úgy is van, mi mások lennének.
Még szélesebben mosolyogtam.
Hacsak nem... tette hozzá Jan még jobban elgondolkodva
...földönkívüliek.
![](ujgalx16.jpg)
Ideje volt hozzálátnom a módszeres munkához. Elvégre történész volnék, aki
múltbeli tényeket tár fel, hoz összefüggésbe egymással, s végül megpróbál
áttekintő képet nyerni a történtekről, minél több részlettel alátámasztva.
Ha jól végiggondolom, ez a megfogalmazás akár egy bűnügyi nyomozó munkaköri
leírása is lehetne, de mi más a történész, ha nem a múlt idők nyomozója. Azt
pedig csak a véletlennek köszönhettem, hogy a vizsgálatom tárgyát képező,
két évtizedes intervallumot nem szegélyezték holttestek.
A főtörzs az űrállomás labirintusában voltak itt szintek, átjárók,
lépcsők, folyosók, összekötő sikátorok, liftek minden mennyiségben
bujkált valamerre, azaz végezte a munkát, amit rábíztam. Jan és társulata a
beszélgetés után szerteszéledt, csak a hangjukat hallottam később hol erről,
hol amarról, néha a fejem fölül jöttek a hangok, máskor a lábam alól, s olyan
is volt, hogy megesküdtem volna, hogy éppen előttem jár valaki a folyosón, de
mire a kanyarulathoz értem, már senkit sem találtam. Mint egy kísértetkastély.
Nem borzoltam tovább az idegeimet ezzel a szellemfogócskával, hanem
megkerestem a központi vezérlőt szerencsére tájékozódást segítő
információt minden sarkon talált az ember , és belemélyültem a
számítógépen tárolt feljegyzésekbe.
Egy csomó szokványos bejegyzést találtam, ezek a személyzet számára kiadott
napiparancsokat tartalmazták, a bázis vezetőségének különféle rendelkezéseit,
műszaki jellegű problémákat (harminc esztendeje egyszer még a reaktorhoz is
hozzá kellett piszkálniuk, persze nukleáris szakemberek távsegédletével),
aztán voltak itt személyi ügyek, megbetegedések, helyettesítések,
átcsoportosítások, figyelmeztetés túlzottan kicsapongó
viselkedésért (ki ne bolondult volna meg olykor, bezárva ebbe a repülő
varázskastélyba?), feljegyezték az ellátó hajó érkezését és a vételezett ill.
leadott cikkek nevét, azonosítóját, mennyiségét. Mindezeken már rutinszerűen
futott végig a szemem, ahogy a múlt felől közeledtem a húsz évvel ezelőtti
kritikus időtartományhoz.
Egyszer csak megtaláltam, amit kerestem.
Két idegen hajó.
Ennyi volt bejegyezve, semmi több. Nem kereskedőhajók azokról sehol egy
árva szó sem esett a naplófájlokban , hanem idegen hajók. Kettő.
Idegesen a hajamba túrtam, és visszaléptettem. A bejegyzés dátuma előtt egy
héttel földi vadászraj cirkált erre, útvonaluk érintett több Phaeton-bázist.
Szokványos rutingyakorlat. Rajparancsnok O. Mander kapitány. Néhol futólag
leszálltak, máshol tettek egy tiszteletkört, és repültek tovább. A
Phaeton-IX-esre azonban nemcsak leereszkedtek, hanem több napot el is
töltöttek a bázison. Karbantartás? Segítségnyújtás? Különleges parancs?
Találgatásra szorultam, a napló erre vonatkozólag semmilyen információt nem
tartalmazott. Az ötödik napon azután a vadászraj gépei ismét felemelkedtek,
és továbbindultak a Phaeton-X felé.
Két napra rá pedig megjelentek az idegen hajók.
Nem értettem semmit. Mi történhetett itt húsz esztendővel ezelőtt? Akad
vajon egyetlen épeszű tanú, aki elmeséli majd nekem? Úgy döntöttem, aznap
már nem forszírozom tovább a beszélgetést, kérdezősködést, kihallgatást,
mindegy, minek nevezem. Majd holnap.
Estére Zeg azaz K. főtörzs, mert négyszemközt továbbra is ragaszkodott
a katonai reglama betartásához előkerült, és gondterhelt arcáról
nyomban láttam, hogy valami nincs rendjén.
A gázanalizátor bökte ki unszolásomra tömören.
Elromlott?
Éppenséggel működik, de a mérési eredmények... bizonytalanná
vált a hangja. Megnézné a saját szemével, hadnagy?
Grafikont varázsolt a képernyőre. A műszer az űrállomás levegő-összetételét
rögzítette az idő függvényében. Pontosabban annak a szektornak a levegőjét,
amelyben tartózkodtunk, mivel az állomás sok részre oszlott, és az egyes
szektorokat biztonsági okból hermetikusan elzárták egymástól. Próbáltam
eligazodni az ábrán. Egy darabig csökkent az oxigén és emelkedett a
széndioxid tartalom a szektorunkban, majd egy kritikus pont elérésekor
bekapcsoltak a légfrissítők, és rövid idő alatt helyreállt a kiindulási
szint, a folyamat kezdődött elölről. Különböző színű vastag vonalak jelezték
a gázok koncentrációjának alsó és felső küszöbét. A görbék mindvégig a
számukra kijelölt határok közé rajzolódtak.
Mi a baj? néztem föl. Én nem látok semmilyen problémát.
Ez a mai nap grafikonja. Mi ekkor érkeztünk mutatott az ábra
közepére.
Jobban megnéztem, és észrevettem, hogy a jelzett időpont előtt a légfrissítési
ciklusok valamivel hosszabbak, míg érkezésünk után rövidebbé váltak. Az
eltérés szabad szemmel is észlelhető volt. Magyarázata természetesen abban
rejlett, hogy kettővel többen lélegeztük be az állomás központi szektorának
levegőjét, mint a korábbi hat fő, ezért a fogyasztás hozzávetőleg
egyharmadával megnövekedett.
Rendben levőnek látszik mondottam. Mi a gond, főtörzs?
Elárulja végre?
Láttam rajta, hogy nehezen akaródzik kimondania. Ujját a széndioxid
görbéjének enyhén emelkedő szakaszain húzogatta, és csendesen annyit mondott:
Az iránytangensek viszonya.
A főtörzsre néztem. Bár nem értettem egész pontosan, amire gondolt, valamit
megsejtettem, és magamban máris elismeréssel adóztam neki. Iránytangens, a
ferde szakaszok meredeksége. Délelőtt lankásabb, délután, mikor már mi is ott
voltunk, meredekebb. Hogy mennyire meredek, az függ a létszámtól. Hat fő,
majd nyolc fő. A görbék meredekségét ezek a számok határozzák meg, és ha nem
a megfelelő arányban állnak egymással, akkor az annyit jelent, hogy...
Zeg, azaz K. főtörzs látta rajtam, hogy megértettem a lényeget, ezért némán
bólintott.
Hányan... kérdeztem kiszáradt szájjal ...hányan vannak
még itt, akikről nem tudunk?
Nem sokan felelte. Alig volt kimutatható. Csak
egyvalaki. Egyetlen személy.
![](ujgalx16.jpg)
A reggelinél, amely tálalva várt minket az étkező megterített asztalán, Jan
és társai jókedvűen fogadtak. Hatan voltak, most is csak hatan. Látták, hogy
valami aggaszt, ezért hamar elcsendesedtek.
Rosszul aludtál az éjjel, Valed? érdeklődött az egyik nő.
Karikás a szemed tette hozzá a másik.
Idegen ágyban megesik, főleg első éjszaka vigasztalt a római
szenátor. Meglátod, hamar meg fogod szokni itt minálunk.
Megszámoltad a szoba sarkait, mielőtt elaludtál?
Jan!
Az egykori bázisparancsnok mosolyogva fordult felém.
Tölthetek még egy kis teát?
Jan! Tegnap azt mondtátok, hogy csak hatan vagytok a bázison.
Arcán zavar suhant át.
Mi a baj, Valed?
Jan! Felelj nekem őszintén, légy szíves! Van itt még valaki rajtatok
kívül?
Láttam egymásra hulló tekintetüket, a beleegyező szemrebbenéseket.
Tehát találkoztatok már vele szólt csöndesen Jan.
Nem feleltem, magyarázatra vártam.
Csak egy gyerek mondotta Jan, és segélykérőn pillantott társai
felé. Nem sok vizet zavar. Itt él a bázison, jön-megy, néha hozzánk
csapódik és beszélget velünk, máskor hetekre eltűnik, elbújik valahol az
állomás egy zugában, lehetetlen megtalálni őt, csak a készletek fogyásából
tudjuk, hogy létezik.
Nem gyereklány az már igazította ki szavait a római
szenátor. Régen láttad utoljára, Jan. Kész, felnőtt nő vált belőle,
szemrevaló teremtés!
Hogy került ide? kérdeztem.
Valahogy mind idekerülünk erre a világra sóhajtotta Jan.
Ő itt született, ezen a bázison.
Meglepődtem. Ennyit ér, ha az ember naplóbejegyzésekre hagyatkozik. Éppen a
lényeg marad észrevétlenül.
A szülei tehát a bázison szolgál... ...tak?
Hangom elakadt. Családi dráma sejlett fel a háttérben.
Az anyja az egyik kommunikációs tisztünk volt. A legszebb nő, akit
életemben láttam. Meghalt, a kicsi születése után néhány évvel. Attól kezdve
mi neveltük, amennyire engedte.
És az apja?
Hallgatásuk tömör fallá záródott előttem. Mit titkolnak már megint? Még
mindig? Nyíltan nekik szegeztem a kérdést:
Mi történt itt húsz esztendővel ezelőtt? Elmondanátok végre?
Szenvedtek a vágytól, hogy kérésemnek eleget tegyenek, de valami mégis
visszatartotta őket a kitárulkozástól. Megesett rajtuk a szívem.
Legszívesebben visszavontam volna a kérdést, hogy megnyugodjanak, de azt is
jól tudtam, hogy legközelebb semmivel se lesz könnyebb. Essünk túl rajta!
Várakozóan szemléltem őket továbbra is, néztem fészkelődésüket, zavartságukat,
menekülni vágyásukat. A feszültség elviselhetetlenné fokozódott.
Rendben van robbant ki zihálva Janból a válasz. Figyelj
hát, elmondom, amit tudok. De aztán ne tarts őrültnek!
Ezt könnyen megígértem. Nem hittem, hogy tud olyasmit mondani, ami az
elmeállapotukról kialakított véleményemet lényegesen befolyásolná.
Mi itt úgy tartjuk kezdett bele Jan Mered alezredes, a bázis
voltaképpeni parancsnoka, aki jelenleg trópusi bennszülöttet alakított ,
hogy a vészt Mander kapitány repülőraja hozta ránk. Nem lett volna semmi baj,
ha nem szállnak le a bázison. Különösebb okuk amúgy sem volt rá, inkább csak
a változatosság igénye a soknapi repülés után, új arcokat lehet látni
ilyenkor, tágasabb a mozgástér, aztán felfrissülve lehet folytatni az utat.
Csakhogy Mander találkozott Eva-val, és nyomban megtetszett neki a nő. Nem is
csodálom. Sugárzóan gyönyörű volt, fiatal, vágyakat ébresztő, de egyben
komoly is, nem az a fajta, aki könnyen a karjába omlik bárkinek. Mander
majd megőrült érte. Udvarolt, mint egy hősszerelmes, minden idejét a
lánnyal töltötte, ha nem tehette, verseket írt hozzá. Már rég indulniuk
kellett volna tovább, ám a kapitánynak esze ágában se volt kiadni a parancsot.
Napok teltek el így, s Mander egy tapodtat sem jutott közelebb céljához.
Végül nem maradt más választása, a repülőrajnak fel kellett szállnia.
Előtte azonban Mander egy jeladót hagyott a nőnél. Katonai személyi jeladó
volt, amely akár ...
távolságra is
továbbítja a kibocsátott jelet. Kijelentette, hogy soha nem fogja elfelejteni
őt. Ha Eva bármikor úgy gondolja, csak nyomja meg a jeladó gombját, s ő
bárhol legyen, akár a Nap túloldalán, rögtön hozzá siet. Magam is láttam azt
a jeladót. Őrült volt ez a Mander, őrülten szerelmes. Eva csak nevetett az
egészen.
Két nappal a repülőraj távozása után szakadt ránk az igazi baj: megjelent a
bázis közelében két ismeretlen űrhajó. Azonosító jelet nem adtak, a felismerő
rendszer képtelen volt megállapítani a típusukat. Kétségtelen, hogy idegen
űrhajók voltak, egy ismeretlen civilizáció küldöttei. Oly észrevétlen
bukkantak fel az ernyőinken, mintha egyenest a semmiből kerültek volna elő.
Kiváló álcázásuk volt, annyi szent. Te is katona vagy, Valed, ismered azt a
rengeteg értekezést, eszmefuttatást, amit a szakírók összehordtak, mi a
követendő magatartásforma ilyen esetben. A baj csak az volt, hogy előttünk
még soha senki nem került ebbe a helyzetbe. Fogalmunk se volt, mit tegyünk.
A tisztek egy része amellett kardoskodott, hogy azonnal nyissunk tüzet,
bevetve a leghatékonyabb fegyvereinket, mások várakozó álláspontot javasoltak.
Olyan közelségben lebegett az a két hajó, hogy megsemmisíthették volna a
bázist, mielőtt felocsúdunk. Tüzéreink bemérték és folyamatosan követték a
hajók helyzetét, ujjuk az elsütő billentyűre feszült. Félő volt, hogy bármely
pillanatban megtörténhet a jóvátehetetlen.
Azt kérdezed, miért nem léptem érintkezésbe az admiralitással, és kértem
tőlük parancsot? Nos, két okból. Először, a helyzetet mi láttuk át, mi
érzékeltük minden idegszálunkkal. Rádión elmesélni mindezt egészen más. Ha
túl akartuk élni, meg akartuk oldani a szituációt, magunknak kellett
döntenünk. Másodszor, ne feledkezz meg az időtényezőről! Negyedóra szükséges,
amíg tőlünk bármely információ eléri a Földet a fény sebességével, ugyanennyi
időbe telik a válasz visszafelé. A marsi főparancsnoksággal sem sokkal jobb a
helyzet. Érted? A térbeli távolság kényszerűen magunkra utal bennünket.
Ekkor valakinek eszébe jutott Mander jeladója. Mivel a bázison egyetlen harcba
vethető hadihajó sem tartózkodott, még mindig Mander repülőraja volt a
legközelebbi egység. Csakhogy ők akkor már két napja úton voltak a szomszéd
Phaeton-X bázis felé. Ha nyomban megfordulnak, akkor is csak további két nap
alatt érhettek volna ide. Én személy szerint nem láttam értelmét, hogy
értesítsük a rajt. Két nap alatt a helyzetünknek így vagy úgy, de el kellett
rendeződnie. Másoknak más véleménye volt. Míg ezen vitáztunk, egyszer csak
Eva közbeszólt és megjegyezte, hogy feleslegesen csépeljük a szót, mert ő az
imént már megnyomta a jeladó gombját. Szólni sem jutott időm, a képernyőkön
máris feltűnt egy földi vadász, és védőállásban a bázis és az idegenek közé
ékelődött. A vezérlőtermi hangszórókon felharsant Mander kapitány hangja:
Látom, forró a helyzet, fiúk! Épp időben érkeztem, igaz?
Lézerágyújával nyomban szétrobbantott egy kisebb aszteroidát, nem messze az
idegenek hajóitól, a parányi égitest ezer darabra fröccsenve semmisült meg.
Amazok nem reagáltak az erődemonstrációra. Mander hajója ezután lassan
elindult feléjük.
Kapitány, ne csináljon semmit, ami elmérgesítheti a helyzetet!
utasítottam.
Sajnálom, alezredes, nem tartozom a bázis parancsnoksága alá. De ne
aggódjon, óvatos leszek!
A vezérlőteremben felbolydult a hangulat. Hogy került ez ide, kérdezgettük
egymástól, de senki nem tudta a választ. Röptében kiszámítottuk, hogy
Mandernek hozzávetőleg a fénysebesség háromszorosával kellett száguldania,
hogy visszaérjen, ami persze teljes képtelenség. Ez aztán a fürge
hősszerelmes, jegyeztem meg Eva-nak, aki semmit sem felelt. Miként a bázis
egész személyzete, ő is azt figyelte, mi történik odakinn az űrben.
Egy pillanat alatt ment végbe minden. Mander hajója egyre közeledett az
idegenekhez.
Már ki tudom venni az alakjukat jelentette Mander.
Életemben nem volt dolgom még ilyen hajókkal. Egész bizonyosan nem földi
eredetűek. Vajon kik lehetnek? Honnan jöhettek?
Még annyit hallottunk:
Uraim! Készüljünk a nagy találkozásra!
Aztán mindenki eltűnt. Ahol az imént Mander kapitány vadászgépe haladt az
idegenek hajói felé, s már-már elérte őket, most csak a csillagos űr
tátongott. A három űrhajónak a legcsekélyebb nyoma sem maradt. Felkiáltottunk,
a nők sikoltottak.
Ejha füttyentett valaki. Antianyag?
Nem látom a célt jelentette az egyik ágyúkezelő.
Parancsnok, tüzet nyissak? kérdezte a másik.
Teljes volt a fejetlenség, a zűrzavar. Eva igyekezett kapcsolatot teremteni
Mander hajójával, de egyetlen csatornán sem sikerült érintkezésbe lépnie
vele. Percekig próbálkozott, majd kimerülten leroskadt.
Miattam történt ez a szörnyűség zokogta kétségbeesetten. Az eü.
asszisztens elvitte, lefektette, nyugtatót adott neki. Elrendeltem a
folyamatos orvosi megfigyelését.
Épp csak túljutottunk az eseményeken. Az admiralitást szigorúan titkos
üzenetben értesítettem a rendkívüli eseményről, részleteket azonban még
kódoltan sem közölhettem velük. Pár óra múlva felkeresett az orvos, és
négyszemközt meglepő tényt közölt velem: a tesztek tanúsága szerint Eva
igen korai stádiumban levő magzatot hord a szíve alatt. Nem tudtunk róla,
hogy viszonyt folytat bárkivel a bázison, ügyesen eltitkolták. Igazuk volt.
Sok pletykának, rosszindulatú mesterkedésnek vették elejét. Érthetővé vált
az is, miért fulladtak kudarcba Mander próbálkozásai. Csak egyetlen bökkenő
volt. Senki sem vállalta a magzatot, és Eva sem nyilatkozott az apa
kilétéről. Akkor sem, később sem.
Azt akarod elhitetni velem, Jan szóltam közbe, mintha ez lett
volna az egész történetben a legfontosabb részlet , hogy máig sem
tudjátok, ki Eva gyermekének apja?
A reggeli véget ért, a társaság szedelőzködött. Zeg türelmetlenül várt rám az
ajtóban, őt cseppet sem kötötte le ez a régimódian romantikus történet.
Az apán kívül, aki feltehetőleg már rég nincsen köztünk, hiszen látod,
Valed, a létszámunk időközben alaposan megfogyatkozott, Eva egyetlen
személlyel közölte a titkot.
És ki volna az? kíváncsiskodtam.
Maga a gyermek.
![](ujgalx16.jpg)
A rengeteg információ alaposan összekavarodott bennem, csak úgy zúgott tőle a
fejem. Bár engem a földönkívüliek és Mander elképzelhetetlenül gyors űrhajója
történetének felderítésére küldtek a bázisra, s ezek csupán laza szálakkal
kapcsolódtak Eva, a kislánya és az ismeretlen apa személyéhez, úgy döntöttem,
hogy megpróbálok ennek is a végére járni. A bázis állapotának alapos
feltérképezését feladatunk megkívánta, én pedig célul tűztem ki Zeg és a
magam számára, hogy megtaláljuk Eva, a néhai kommunikációs tiszt lányát. Jan
figyelmeztetett, hogy erőfeszítésünk hiábavaló. Ha ő nem akarja, sose
bukkanunk rá. A bázis technikailag sok tekintetben elavult. Nincsenek
fotocellák, hőérzékelők, amelyek alkalmasak lennének egy személy jelenlétének
kimutatására. Ha nincs a gázanalizátor, és Zeg jó érzékkel utána nem számol a
mérési adatoknak, sejtelmünk se lenne a kislány létezéséről. Kislány, írom,
noha a szenátor jelezte, hogy a kislány időközben nagykorú hölggyé
cseperedett.
Tényleg ezzel akar foglalkozni, hadnagy? csóválta fejét Zeg,
azaz K. főtörzs. Nincs ennél fontosabb dolgunk?
A megbízatásunkat nem hátráltatja, belefér az időnkbe feleltem.
Én másra gondoltam így a főtörzs.
Éspedig? Mire?
Hová tette a szemét, hadnagy? fakadt ki a főtörzs. Már
megbocsásson, de mióta megérkeztünk, nem megy a fejembe ez a maszkabál, ami
körülöttünk zajlik. Mi történt ezekkel az emberekkel? Úgy viselkednek
egytől-egyig, mintha kábítószert szednének vagy kéjgázt szippantottak volna.
Szerencse, hogy a földönkívülieknek nem jut eszébe támadni, mert most egész
flottájuk könnyedén haladhatna át a Phaeton-gömb védelmi felületén.
A Drake-formula mormogtam. Olyan tökéletesen meggyőztük
magunkat, hogy idegenek márpedig nem léteznek, hogy a védelemmel rég senki
sem törődik. Ami pedig a maszkabált illeti, nem értem, miért van meglepve,
főtörzs. Maga mesélte idefelé az úton, hogy korábban is látta a bázist, amikor
már züllőben voltak. Íme, a folyamat beérett. Ma már nem talál egy épeszű
embert a bázison. Kedvesek, de bolondok mindannyian. Én az első perctől így
kezeltem őket.
Nem, nem felelte K. főtörzs a homlokát ráncolva , itt nem
erről van szó. Logikusan hangzik, amit mond, de én valóban láttam mindkét
stádiumot, és érzem, hogy a kettő nincs összhangban egymással. Nem tudom
jobban megmagyarázni.
A főtörzs megérzett valamit, mint az iránytangensek esetében. Több figyelmet
szenteltem neki. Addig nógattam, míg mégiscsak megpróbálkozott elmondani a
különbséget.
Régen, sok évvel ezelőtt a rend hiánya volt az, ami szemet szúrt.
Felbomlott a mindennapi fegyelem, mindenki azt csinált, amire kedve szottyant,
megszűnőben volt a közösség mint egész, individuumok kupacává omlott össze.
Mindenki önmagába fordult, kizárólag a saját kedvtelése kötötte le a
figyelmét. A többi ember csak annyiból érdekelte, amennyire közös dorbézolás
vagy szeretkezés révén vágyai kielégítéséhez felhasználhatta. Ugyanakkor a
realitásokkal száz százalékig tisztában voltak valamennyien, semmiféle
irracionális viselkedési módozatot nem tapasztaltam. Most viszont más a
légkör. A katonai előírások sutba dobása változatlan, de új erkölcsi rend
jelent meg ebben az újraszerveződött sejtben. Segítik egymást, összetartanak,
közösen töltik az idejüket. Ha megjelenésük habókosnak is tűnik, valójában
normálisan viselkednek. Csak éppen más cél lebeg a szemük előtt, amelyet mi
nem ismerünk. Vallási közösségek tagjainál tapasztalható ilyen
elragadtatottság, korlátlan, látszólag ok nélkül való lelkesedés,
segítőkészség bárki iránt.
Idegenek befolyása lenne?
Nem, nem hinném. Nincs ebben semmi rendkívüli. De azért
érdekelne tette hozzá , miféle hittérítő vette a fáradságot,
hogy az akadályokat legyőzve eljusson idáig, az isten háta mögé, és megtérítse
a bázison élőket.
Rendben mondtam , legközelebb erről is beszélek Jannal és
társaival. Felszedelőzködtem, indulásra biztattam K. főtörzset is.
Lássunk hozzá a bázis tüzetes átvizsgálásához, és közben tartsa nyitva
jól a szemét! Az a lány itt bujkál valahol, nem messze, talán csak méterekre
van most is.
K. főtörzs feltápászkodott.
Csak még egy szóra, hadnagy! Ha megtaláljuk a kislányt, mihez kezdünk
vele?
Nem tudom feleltem őszintén. A körülményektől függ.
Sejtelmem sincs, milyen lelki, fizikai és szellemi állapotban lehet.
Megpróbálunk segíteni rajta, ha tudunk.
És ha reménytelen?
Igaza volt. Nem lehet csak úgy, felelőtlenül belekotorni valakinek az életébe.
Számolnom kellett ezzel a lehetőséggel is.
Akkor feleltem megfontoltan békén hagyjuk.
![](ujgalx16.jpg)
Napokig tartott, míg a bázis összes szintjét töviről-hegyire bejártuk. Kezdtük
legfelül, a hangárokkal, amelyekben egyszerre
akár ...
csatahajó is elfért volna. Most
üresen állt valamennyi. A főtörzs szakértő szemmel nézegette a berendezéseket,
volt, amit kipróbált, olykor a fejét csóválta, máskor hümmögött, azonban
mindvégig szorgalmasan jegyzetelt. Én csupán laikusként meresztgettem a
szememet ebben az óriási, rekeszfalakkal felszabdalt térségben, ahol mintha
egy kiszáradt kikötő dokkjai közt tébláboltam volna. Arra gondoltam, hogy a
lány (ejnye, legközelebb ne mulasszam el megkérdezni a nevét Jantól) csupán
ezen a helyen könnyedén elrejtőzhetne előlünk, ha éppen ezt szemelné ki
játszóteréül a bújócskájához.
Haladtunk lejjebb, végig a műveleti és lakószinteken, alul a raktárakon. A
főtörzs egyedül a reaktorhoz vezető bejárat előtt torpant meg.
Ezt kihagyhatjuk mondotta. A nukleáris technológiához,
különösen az elavulthoz nem értek. Ide különben sem lehet bejutni a megfelelő
kód nélkül. Kétlem, hogy a helyiek ki tudnák nyitni az ajtót. Itt biztosan
nincs a kislány.
Következetesen kislányt mondott. Nekem is folyton emlékeztetnem kellett
magamat, hogy a gyerek valójában két évtizede fogant, jelenleg tehát csaknem
húszéves. Vagyis már egyáltalán nem gyerek.
Egy este, ott tartózkodásunk második hetében, fáradtan roskadtunk le a
vezérlőteremben. Ez volt még a legtágasabb helyiség a bázison, ami huzamosabb
emberi tartózkodásra szolgált. Kupolaszerű teteje is növelte belső légterét,
itt egy fokkal kevésbé éreztük gyötrőnek a bezártságot. Bejártuk az egész
bázist, de nem jutottunk lényegesen előbbre, csak a főtörzs jegyzetei
szaporodtak tetemes mennyiségűvé.
Holnap mivel folytatjuk a munkát? kérdezte hátradőlve egy
ülésben, kinyújtott lábát keresztbe vetette maga előtt.
Fáradtan legyintettem.
Semmivel. Értesítettem a marsi főparancsnokságot, hogy küldjék értünk
a vadászgépet, mi pedig csomagolunk.
Nincs több tennivalónk?
Nincs. Átnéztem a rögzített anyagokat, beszéltem az emberekkel,
szemrevételeztük a bázist. Semmilyen konkrét, kézzelfogható nyomát nem
találtuk sem az idegenek felbukkanásának, sem Mander űrhajójának, ami a
fénysebesség sokszorosával haladna. A gyermekről nem is beszélve.
De a történetek...
A történetek csak történetek, főtörzs. Ennyi idő után, olyan érzelmi
változások hatására, amin a legénység nyilvánvalóan átment, elmosódhattak az
emlékeik. Gyakori jelenség, hogy a tudat alaposan átformálja a valódi
eseményeket. Éppen ez a legendaképződés alapja.
És a naplóbejegyzés?
Vállat vontam.
Két idegen hajó? Bármik lehettek. Űrben sodródó roncsok, kalózhajók,
radar-fantomok. Sajnos, nincsenek további bejegyzések, amikből bármilyen
következtetés levonható lenne.
Mander váratlan megjelenése?
Elfintorodtam.
Szó, szó, szó. Megtörténhetett, hogy Mander a raj érkezésekor
virtuskodott egy keveset, mondjuk szétlőtt egy aszteroidát. Aztán a képzelet
beleszőtte a legendába, de más összefüggésben. Még az is elképzelhető, hogy
ez a történés volt a magja az egész csodás eseménysorozatnak, amit a
bázislakók kiszíneztek, tovább meséltek, elterjedt a Phaeton-állomásokon,
aztán még messzebb, végül egészen az admiralitásig jutott el a híre.
No és a gyermek?
Maga látta őt, főtörzs? Mert én nem. Nem találtam továbbá egyetlen
feljegyzést sem, ami a születésére vagy a létezésére utalna. Ő is a legenda
része, maradjunk ennyiben.
A gázanalizátor...
Mérési hiba. Valami elállítódhatott benne. Bizonyára régen kalibrálták
utoljára.
Akkor hát vége nyújtózkodott a főtörzs, két karját feje alá
vonva megropogtatta csontjait. Megyünk végre hazafelé. Jó is lesz.
Vár a család, az asszony és a gyerekek. Nagyon hiányoznak már.
Engem pedig a könyvtár a Drake Intézetben, gondoltam, ha ugyan T. admirális
ki nem hajít az ablakon a semmitmondó jelentésemmel együtt. Aztán már csak P.
őrnagy szúrós tekintetét kell nap mint nap elviselnem.
Tudja, főtörzs nyújtóztam én is egyet , nekem már az
felüdülés lesz, ha végre ismét megpillanthatom a csillagos eget. Mióta
megérkeztünk a Phaeton-IX-re, úgy élünk bezárva ebbe a bádogvárosba, hogy
kifelé is csak képernyőn tekintünk.
Miért nem szólt előbb? kiáltott fel. Könnyen segíthettem
volna. De még most sem késő. Csak annyit kell tennem, hogy...
De nem tette meg. Abban a pillanatban, amint megmoccant, a világítás kialudt
körülöttünk, s váratlanul vaksötét lett. Halk, surrogó nesz hallatszott, és
nyomában gyönge fény lepte el a vezérlőtermet. Oly halovány volt ez a
megvilágítás, hogy a főtörzs alakját is alig tudtam kivenni. Szemem azonban
gyorsan hozzászokott a megváltozott fényviszonyokhoz, s ekkor
felpillantottam, mert az új fény forrása odafent volt a kupolában, ám
meglepődve láttam, hogy nincs többé kupola, szabadon kitekinthettem a
csillagos űrbe. Bármerre fordultam, tekintetem nem ütközött akadályba,
mindenfelé kilátásom nyílt a végtelenre, a tágas, elképzelhetetlenül mély
égboltozat roppant sötétjébe, amelyen ezerszám ragyogtak, sziporkázva
lüktettek, távolból hunyorogtak a semmi jelzőfényei, a csillagok.
Tudtam, hogy ez a csoda a határvidéken élőké, és már sajnáltam, hogy hamarosan
el kell hagynom a bázist. E pillanatban elképzelhetőnek, sőt kívánatosnak
tűnt számomra, hogy életem minden napján megálljak itt, szétnyíljon fejem
fölött a kupola teteje, s kitárulkozzon előttem, mint egy vágyait nem leplező
nő teste, a világmindenség, s én órákig elmerülve gyönyörködhessek benne,
egészen a legvégső napomig.
Magamba ittam a látványt, hogy emlékezetembe raktározva magammal vihessem,
egészen beleszédültem a tágas tér hatalmas vonzásába, ahogy a mind távolabbi
régiókban légies kelmévé álltak össze a messzi csillagok, s e fénylő
szövetből titkosan derengő út nyílt a megismerhetetlen felé.
Álltam, magamban ujjongva lelkesedtem, futni támadt kedvem, mint egykor
Aldrin-városban, s lépteim most még messzebb röpítettek volna. Úgy éreztem,
hogy egyetlen ugrással átszökkenhetnék a szomszéd csillagokba, onnan tovább,
színes porfelhők fantasztikus alakzatain át, csillagtengerek kavargó,
gigantikus örvényein át, fékezhetetlenül lobogó tűzgömbökön át, feneketlen
lyukak járatain át, túl téren és időn, túl mindenen, mindenen, ami csak
létezik ebben az észbontóan titokzatos univerzumban...
Hogy tetszik?
Először azt hittem, álmodom. De nem. Nem K. főtörzs hangját hallottam. Valaki
más kérdezte ezt, aki abban a percben ott volt a teremben velünk együtt.
Magamhoz tértem, és a halovány fényben megpillantottam egy alakot, akit
korábban még sosem. Már tudtam, hogy ő nyitotta meg előttünk ezt a csodát, s
hogy ezért hálás leszek neki örökre.
Már tudtam, ki ő.
Felgyúlt a benti fény, s én megláttam, amint sugaruk egyenesen rám vetült, a
mindenség két legtündöklőbb csillagát, amelyekhez fogható a kinti égbolton
soha nem ragyogott.
![](ujgalx16.jpg)
Aurora nesztelen, puha léptekkel járt, akár egy vadmacska. Teste is oly
hajlékony és fürge volt, mint a ragadozóké. Beláttam, hogy ha nem akarja, soha
nem bukkantunk volna rá. Nevetett. Nevetett rajtunk, a meglepődésünkön, az
ámulásunkon.
Ismerlek benneteket mondotta. Nyomotokban voltam, mióta
megérkeztetek. Tudok a szándékaitokról, és örülök, hogy éppen ti jöttetek.
Én is örülök, hogy találkoztunk mondtam ostobán.
Beszélgetnünk kellene néhány fontos dologról.
Szívesen felelek neked bármire suttogta, és közelebb
húzódott. Tudod, hogy egyszer meglestelek álmodban? Belopóztam a
fülkédbe, és az ágyad szélén ülve egész éjen át néztelek, amíg ébredezni nem
kezdtél.
Érdekes időtöltés lehetett mondtam egész fafejűen. A főtörzs
felszisszent, majd láttam, hogy megrázza a fejét és lemondóan legyint.
Aurora nevetett. Szépsége egészen megszédített, de maradék józanságom azt
súgta, hogy ez a lány kulcsfontosságú információk birtokosa, amelyek még K.
főtörzsre sem tartoznak.
Lenne itt mégiscsak egy kis munka, főtörzs szóltam , amíg
a hajónk megérkezik.
Csodálkozva nézett rám.
A reaktor mondtam, és igyekeztem olyan arcot vágni, hogy
megértse, mit akarok.
A reaktor? Hiszen oda be sem lehet jutni.
Próbálja meg! mondtam könnyedén. Szerezze meg a kódot,
aztán nézzen szét bent!
Még mindig csodálkozva felkelt, de szó nélkül ment teljesíteni a parancsot.
Végre négyszemközt maradtam Aurorával.
Mit tudsz a szüleidről? kérdeztem.
Az apám érdekel, igaz?
Bólintottam. Persze, a lány mindenről tud, mindent hallott, amit beszéltünk.
Erről nem szabad elfeledkeznem.
Hát nem jöttél még rá? kérdezte, s nevetett.
Zavarban voltam.
Rá kellett volna jönnöm?
Nevetett, nevetett, és megint nevetett, majd kiöltötte rám a nyelvét.
Az utolsó napokban mégiscsak összejött anyámmal. Persze titkolták
mindenki előtt. Mander... róla beszélek. Ő volt az apám.
Ó!
Most már tudod. Olyan fontos ez?
Nem, csak...
Éreztem, hogy megint összezavarodik a kép, amit már-már kiraktam magamban.
Mander és az idegen hajók. Eva és Mander szerelme, amely beteljesült. A
személyzet örökös vidámsága Aurora is folyton nevet és a
kereskedő hajók. Vagy hittérítők? Hogy mondták? Honnan is? A külső világból.
Aurora igyekeztem, hogy hangom közömbös maradjon , mit
tudsz a külső világról?
Izgatottan vártam a választ. Aurora vállat vont, a vidámság nem tűnt el róla.
Még sosem jártam ott felelte , de Jan bácsi sokat mesélt
róla. Mi érdekel?
Jan járt már a külső világban?
Persze, sokszor. Meg a többiek is.
És... hogy jutottak el oda?
Egyszerűen. Felszálltak egy kereskedőhajóra.
A kereskedők bárkit elvisznek a külső világba?
Megint egy vállvonás.
Gondolom, aki megfizeti.
Engem is elvinnének?
Miért ne?
És... kik azok a kereskedők? Emberek?
Mi mások lennének?
Esetleg... jutott eszembe Jan megjegyzése
...földönkívüliek.
Aurora nem lepődött meg, nevető szemmel nézett rám.
Ugyan már! Miket beszélsz?
Butaságot mondtam?
Összekeversz mindent.
Addig faggattam Aurorát, míg kezdtem megérteni, hogyan is áll a helyzet itt,
távol a Földtől, az emberi civilizáció határvidékén. Hiába nyilvánították
tiltott zónává a Mars-Jupiter övezetet, sokan, akiknek nem volt ínyére az
egyre militánsabb szellemű Egyesült Emberiség, a zónán átszökve kivándoroltak
a Jupiteren túlra. Megtelepedve a szabad űrben, ezek a telepesek virágzó
kolóniákat hoztak létre, és megteremtették egy független emberi közösség
alapjait. Mindez több évszázada folyt már, de az Egyesült Emberiség mindeddig
nem vett tudomást róluk. Ők pedig elrejtőztek, ahogy tudtak, nem léptek
kapcsolatba senkivel, csak a határvidéken szolgáló személyzettel folytattak
kereskedelmi tevékenységet. A kapcsolat oda vezetett, hogy a katonák átvették
a külső világ szokásait, ételeit, szabad öltözködését. Az értelmetlen
szolgálat hiszen az űrből támadó ellenségnek híre-hamva se volt
a minimumra redukálódott. Fokozatosan átragadt rájuk, beléjük ivódott a külsők
nyugalma, jókedélye, optimizmusa.
A két nap a hajó érkezéséig gyorsan elröpült. Aurora sokat mesélt a külső
világról, és elmondta, hogy ő is szeretne kitelepedni. Ez elszomorított, mert
egyre inkább úgy éreztem, hogy Aurora nélkül üres lesz a további életem.
Igaz, a Föld nyüzsgő, élvhajhászó, rohanó világában is nehéz volt őt
elképzelnem.
K. főtörzset megint alig láttam két napig. Egyszer megjegyezte, hogy sikerült
kinyitnia a reaktortérbe vezető ajtót, de nem érdeklődtem a részletek iránt,
mire abbahagyta a beszámolót.
Az indulás reggelére megérett bennem az elhatározás. Kerestem Aurorát, hogy
neki mondjam el először, de sehol nem találtam. Reméltem, hogy úgyis hallja,
amit beszélünk, ezért K. főtörzzsel közöltem szándékaimat, aki
megrökönyödéssel hallgatott végig.
Itt marad? kérdezte, nem titkolva rosszallását.
Úgy van erősítettem meg. A hajó nélkülem fog felszállni.
Megköszöntem a munkáját, összeölelkezve megveregettük egymás hátát. Búcsúzóul
jó utat kívántam neki, és a lány keresésére indultam.
Aurora azonban eltűnt.
Hiába jártam végig az űrállomás minden szektorát, hiába kiáltoztam a nevét,
nem került elő. Órák teltek el így, kezdtem egyre jobban elcsüggedni.
Kétségbeesetten kerestem meg Jant, aki rögtön a segítségemre sietett
valamennyi emberével együtt, de ők sem jártak eredménnyel. Jan úgy vélekedett,
hogy talán rossz kedve lett, ezért visszahúzódott ismeretlen rejtekhelyei
egyikébe, de én nem hittem ebben. Balsejtelmem támadt, és egyre növekvő
szorongással vártam, mikor történik végre változás.
Este lementem a vezérlőterembe, de most sem Aurora, sem K. főtörzs nem volt
mellettem. Magányosan üldögéltem egy széken, amikor az jutott eszembe, hogy a
főtörzs az utolsó két napját a reaktor szektorában töltötte. Ebből a teremből
indult az én parancsomra, sikerült valahogyan kinyitnia az ajtót, bizonyára
vissza is zárta, és talán...
Aurora!
Felugrottam, és lerohantam a legalsó szintre, ahol a reaktortérbe vezető ajtó
zárta el a továbbjutást. Jól sejtettem, meg se moccant, hiába erőlködtem, hogy
arrébb toljam. Arcomat odanyomtam a kémlelőablak üvegéhez, hogy minél többet
láthassak a benti térből, és ahogy sikerült belesnem, az egyik műszerfal
tövében megpillantottam leroskadva Aurorát.
Ütöttem, vertem az ajtót. Dörömböltem. Nem használt.
Felrohantam.
Jan! ordítottam. Hogy nyílik a reaktortéri ajtó?
A férfi sajnálkozott, a többiek úgyszintén.
Mondtuk már neked, Valed, hogy nem tudjuk.
De Zeg bejutott oda! Csak ti adhattátok meg neki a belépési kódot!
Fejüket ingatták, kénytelen voltam hinni nekik. De akkor hogy jutott be a
főtörzs?
Nem volt más választásom, a vezérlőteremből felhívtam a vadászgépet. A fiatal
pilóta jelentkezett, majd előkerítette a főtörzset.
Mi a belépési kód a reaktorhoz?
Mit akar ott, hadnagy? csodálkozott a főtörzs. Semmi
érdekes nincs lent, csak az idejét pazarolja.
Ki kell szabadítanom Aurorát!
Micsoda? hökkent meg.
Bizonyára beszökött szétnézni, amíg maga odabent dolgozott, aztán bent
rekedt, amikor maga kijött, és az ajtót bezárta.
Hogy az a... és még szólni sem tud senkinek szegényke, mert a
reaktortér belső kommunikációs rendszere rossz. Évtizedek óta elhanyagolták.
Csoda, hogy... hogy talált rá egyáltalán?
Erre most nincs idő, főtörzs. Adja meg rögtön a belépési kódot!
K. főtörzs zavartan hallgatott.
Mi lesz? Nem értette? Azonnal mondja meg a kódot! Ez parancs!
Kezdtem elveszíteni a fejem, összevissza kiabáltam. Mióta a sors és a
szolgálat útjai összehoztak a főtörzzsel, még soha nem adtam neki nyíltan
parancsot, csakis kértem tőle vagy körülírtam, mit szeretnék.
Az a baj felelte kényszeredetten , hogy nem tudom
megmondani, bármennyire szeretném.
Hogyhogy nem?
Mikor a reaktor átvizsgálására utasított, már minden lehetőséget
kimerítettünk a kód megszerzésére. Egyetlen dolgot tehettem. Nekiálltam próba
szerencse alapon kísérletezni! Annyi előnyöm volt csupán, hogy korábban más
Phaeton-állomásokon megismertem az ottani kódokat, melyek eléggé egy kaptafára
születtek. Behunytam a szemem, és ujjaimmal gyors akkordokat futtattam végig a
számbillentyűkön. Nem nagyon reménykedtem, ám csodák csodájára az egyik
bevált. Egyszer csak megmozdult a nehéz, ólombélésű tolóajtó, s én beléphettem
a reaktor vezérlőtermébe. Kitámasztottam az ajtót egy vastag rúddal, nehogy
becsukódjon mögöttem, mert nem lettem volna képes reprodukálni a számsort.
Márpedig képesnek kell lennie! rivalltam rá. Azonnal
forduljanak vissza, és szóljon a pilótának, hogy lépjen a gázra, ahogy csak
bír!
Nagyjából az út felénél járnak, gondoltam. Egy nap alatt itt lehetnek, aztán
még a főtörzs próbálkozásai igénybe vesznek egy kis időt. Istenem, csak Aurora
kibírja addig! Így tépelődtem magamban, azután nem bírtam tovább, látni
akartam Aurorát, ha nem is segíthettem rajta. Felkeltem székemből, hogy
elinduljak a legalsó szintre, az ajtóhoz, mely makacsul elválasztott bennünket
egymástól, s Aurorát talán de erre gondolni is alig mertem az
élettől, amikor...
Valaki közeledett a folyosón.
Kinyílt a vezérlőterem ajtaja és belépett rajta...
Nem, ez lehetetlen.
Döbbenten bámultam rá, nem hittem a saját szememnek. Ha maga T. admirális
jelenik meg, az se okozhatott volna nagyobb meglepetést. Képtelen voltam egy
értelmes szót kinyögni. Sokáig tartott, mire megjött a hangom.
Hogy kerül ide? csúszott ki a számon, még mindig
hitetlenkedéssel.
Azt gondoltam, baja eshetik válaszolta habozva.
Milyen bajom?
Idegesen rágta a száját.
Ha maga nélkül tér vissza a hajó, szökésnek fogják fel a felettes
katonai szervek, és magát súlyosan megbüntetik.
Mindent megértettem. Köszönettel tartoztam a főtörzsnek, annak az embernek,
aki vállalva a parancsmegtagadás kockázatát, visszatartotta az indulást. Most
azonban nem a hálálkodás ideje volt, hanem a cselekvésé. Amilyen gyorsan
tudtunk, lejutottunk a reaktortér ajtajához, és a főtörzs nekilátott, hogy
ismét megkísérelje a lehetetlent, eltalálni az ismeretlen kódot. Figyeltem,
amint csukott szemmel koncentrál, ujjai ismét és ismét a billentyűket
nyomogatják. Izgatottan, de tehetetlenül követtem figyelemmel, minden
eredménytelen próbálkozásnál felszisszentem, halkan, hogy ne zavarjam őt,
hátha éppen most szállja meg a sorsdöntő ihlet.
És megtörtént a csoda! Másodszor is megtörtént!
A vaskos ajtó megmoccant, és halk zúgással odébb siklott. A főtörzs arcán
széles mosoly terült el. Testével állta el a visszazáródás útját, én pedig
berohantam, felnyaláboltam Aurorát, és már kinn is voltam vele a folyosón. A
főtörzs ellépett, az ajtó visszacsusszant a helyére, talán újabb évtizedekre,
talán mindörökre.
Szerencsére Aurora lélegzett, ha gyöngén is. A személyzet nőtagjai, akik
addigra már segítőkészen körénk gyűltek, elvitték a kórterembe és ápolásukba
vették. Mellette maradtam, míg csak meg nem győződtem, hogy állapota stabil,
majd visszatértem a főtörzshöz.
Most már tényleg indulnia kell mondtam neki.
Savanyú arcot vágott.
Nehéz lesz elszámolnom a késéssel. Mit mondjak majd, ha kérdezik az
okát? Hogy egy lányt kellett megmentenem, aki hivatalosan nem is létezik?
Vállon veregettem.
Egyet se féljen, főtörzs. Olyan útravalót adok magának, hogy kitüntetik
érte. Megfejtettem Mander fénysebességű űrhajójának a rejtélyét.
![](ujgalx16.jpg)
Nagyot nézett, de értelmes fickó volt, nyomban járni kezdett az agya, és első
szavával rá is tapintott a lényegre.
Új adat merült fel?
Így is mondhatjuk. Maga.
Tessék?
Most rajta volt a meglepődés sora. De amit érzett, csak halvány utánzata
lehetett az én megrökönyödésemnek, amikor az imént megpillantottam őt.
Minthogy gondolataim napok óta Mander rejtélyes, váratlan felbukkanása körül
forogtak, nyomban szemembe tűnt a két eset hasonlósága, s ez kezembe is adta
a megoldás kulcsát. Mander, akit fűtött a szerelem, továbbküldte ugyan a
vadászrajt, de ő maga a bázis személyzetének tudta nélkül itt maradt gépével
együtt, és még két napig folytatta titokban a szerelmi ostromot, melynek
gyümölcse azután Aurora lett. Maradt volna bizonyára tovább is, ma már senki
meg nem mondhatja, miként alakult volna a szerelmesek sorsa, ha váratlanul
fel nem bukkan a két idegen hajó. A vészjelzéskor Mandernek csak a hangárba
kellett felsietnie, és gépével máris harcra készen felröppenhetett.
Pofonegyszerű álmélkodott a főtörzs. Hogy ez eddig
senkinek se jutott eszébe.
Aurora sápadtan feküdt a kórházi ágyon nyakig betakarva, de már magához tért,
jobban érezte magát. Elmeséltem neki kiszabadításának történetét.
Hálás vagyok Zegnek suttogta erőtlenül és persze neked
is.
Eldicsekedtem azzal is, amire az apjával, Mander kapitánnyal kapcsolatban
rájöttem.
Ezért a Földön kitüntetés jár fűztem hozzá.
Rám szegezte tekintetét.
Már csak egyetlen dolgot nem értesz, a földönkívüliek felbukkanását,
igaz?
Úgy van bólintottam , az a két hajó...
Nos, én sokféle történetet hallottam Jan bácsiéktól, akik sok embert
ismernek a külső világból, sőt maguk is jártak arra nem egyszer. Ezek a történetek mind arról szólnak, hogy a külső világban az emberek együtt élnek az idegenekkel. Szó szerint értsd! Az egyik házban te laksz, a szomszédban egy földönkívüli a családjával. Egészen kedvesek, nagyon okosak, mindig bohókásak, biztosan meg lehet szeretni őket.
Pihent egy kicsit, erőt gyűjtött, majd folytatta:
A lényeg azonban az, hogy a külső világ, a valódi külső világ
sokkal-sokkal hatalmasabb, mint hisszük, voltaképpen felöleli az egész
Galaxist. Amikor az első földi telepesek megérkeztek a Mars-Jupiter katonai
övezeten túlra, nem sokáig maradtak egyedül. Másféle értelmes lények kezdtek
felbukkanni mind nagyobb számban, akiktől azonban nem kellett tartaniuk.
Segítségükre siettek, hogy az új környezetben megvethessék lábukat, és a
független, szabad emberiség magvát alkossák. Kiderült, hogy a Galaxist már
réges-rég benépesítették ezek a fajok. Egymást érik a lakott naprendszerek,
a csillagközi űrben óriási forgalom zajlik. Már hozzáláttak, hogy a Galaxist
minden értelmes lény otthonává tegyék. Ezek a bölcs és nagyon régi, sok
tapasztalattal rendelkező lények azonban tudják, hogy óvatosnak kell lenniük
az ifjú, harcias civilizációkkal szemben, amilyenné mostanra a Föld és
környezete vált. Ezeket karanténba helyezik, egyfajta információs burokba. A
Naprendszer belsejéből mindaddig csak sötét és lakatlan világegyetem képét,
sugárzását lehet észlelni (hát ez tévesztette meg a Drake-formula kutatóit!),
amíg a burkot fel nem oldják. A kellő időben majd megteszik, ha az emberiség
éretté válik rá, és akkor kiderül, mi rejlik túl a sötéten...
Elhallgatott, megfogta a kezem. Úgy tűnt, mintha töprengene, elmondjon-e még
valamit. Végül rászánta magát:
Biztosan érzem, hogy az apám nem halt meg. Talán elfogta az idetévedt
két idegen hajó, és azóta is a fogságukban van, de az is megeshet, hogy neki
tetszett meg a külső világbeli szabad élet annyira, hogy vissza se kívánkozik
többé. Nem tudja, hogy van egy lánya...
Felsóhajtott. Elfordította tőlem az arcát, úgy mondta:
Most már igazán mindent tudsz. Kapsz kitüntetést, előléptetnek. Menj!
Zeg és a pilóta biztosan türelmetlenül várnak már.
Kényelmesen elhelyezkedtem az ágya mellett.
Az én hajóm mondtam
lágyan sokkal később indul.
Nem értem fordult vissza. Csodálkozva nézett rám.
Jantól megtudtam, hogy legközelebb két hét múlva jár erre egy
kereskedőhajó. Ha akarod, együtt átrándulunk a külső világba! Megkeressük
apádat, s közben megtapasztaljuk, milyen az élet odaát...
Aurora arca végre ismét felragyogott. Visszamosolyogtam, s boldog bizakodás
fogott el új életünk iránt, ami a jövőbe rejtve várakozott kettőnkre, túl a
sötéten.
A jelenleg is szolgálatot teljesítő személyek nevét a katonai
cenzúra törölte, és fiktív betűvel helyettesítette.
A kifejezést a katonai cenzúra törölte.
Az adatot a katonai cenzúra törölte.
A szerző az ANKH egyház által kiírt A Kozmikus Ember c. sci-fi
novellapályázaton megosztott második helyezést ért el (első helyet nem adtak
ki), a hévízi Egységes Művelődési Intézmény József Attila szépirodalmi
pályázatán pedig, melyre ezernél több mű érkezett, novella kategóriában
különdíjat kapott. Gratulálunk!
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 59-83. o.)