![1](ug06-028.jpg)
Már időtlen idők óta létezem, és sebesen szelem a végtelen világűr jéghideg
vákuumát. De nem csak én, léteznek még rajtam kívül többen is. Sokan vagyunk.
Nagyon sokan. Létezünk. És nagyon is élők vagyunk... a magunk szerény módján.
Más életformák talán még nem is tudnak rólunk.
Mindegyikünk tart valamerre. Megvan a saját utunk. Ki-ki kedve szerint
választhatja meg az irányt... de az is meglehet, hogy ez már előre
elrendeltetett tőlünk teljesen független és magasabb rendű erők által,
melyeknek eredetét még mi sem ismerhetjük igazán. Nem tudni. Lehetséges
lenne, hogy számunkra eddig még ismeretlen hatásmechanizmusok szabályozzák
sorsunkat valamiképpen? Elképzelhető. Csakhogy erre már nekem sem lehet
rálátásom. Ez bizony meghaladja a felfogásomat... azt a pirinyó,
atomtöredéknyi tudatomat, amivel rendelkezem.
Egy vándorló molekula vagyok csupán a légüres tér ionfergetegében. Még
temérdek hozzám hasonló mikroszkopikus méretű életforma létezik ott, ahol
más már nem is gondolná. És így utazunk együtt, vagy akár külön-külön is,
amióta világ a világ. Különféle, alig mérhető molekuláris áramlatok, bonyolult
erők sodorhatnak bennünket erre-arra, és terelhetnek el az előre eltervezett
utunktól.
Örökké haladunk valamerre, ki tudja, hová... De biztosan van célja. Kell,
hogy legyen, hiszen e nélkül értelmetlen lenne további létezésünk. Még ha
nem is láthatjuk át a dolgokat, mégis biztosan nem hiába létezhetünk a
világegyetem csillagkohóinak rengetegében, amely szinte vég nélkül ontja
magából a legkülönbözőbb parányi elemeket, melyekből aztán az univerzum
intelligens részecskebölcsője és mágneses-gravitációs tanodája életképes
utódokat nevelhet. Már ha a körülmények éppen adottak...
Azt hiszem, talán én is így jöhettem létre annak idején, eonokkal ezelőtt.
Meglehet, hogy éppen a legutóbbi ősrobbanás fortyogó sugárzás-örvényében
születhettem. Igen, emlékszem már: a kezdetek kezdetén még a rádióhullámokat
is lehagyva, a fénysebesség többszörösével száguldottam az éppen keletkező
világegyetem molekulafelhőjében, és átszeltem a téridő táguló buborékát.
Akkoriban, csenevész koromban még hihetetlenül gyorsan közlekedtem, de
kezdtem hogy is mondjam megöregedni. Pontosabban szólva,
inkább csak tapasztaltabbá váltam. És rájöttem, hogy kár úgy sietni.
Azóta már iszonyú hosszú utat megtettem időben és térben egyaránt. Sok
mindennel találkoztam eddigi kalandos utazásom során, sokféle hatás ért már,
melyek hol negatívan, hol pedig pozitívan befolyásolták nano-kozmikus
szervezetem. Olykor még a további létem is veszélybe került, és meglegyintett
az úgynevezett elmúlás szele. De végül aztán mindig szerencsésen elkerült a
végső megsemmisülés számomra felfoghatatlan fogalma. Molekuláris szinten
igazi kis túlélőnek számítottam.
Túléltem én mindent, és folyamatosan fejlődtem az utazásom során összegyűjtött
információknak és az átélt tapasztalatoknak köszönhetően. Már amennyire a
képességeim engedték. Nem tudhattam még, milyen lehet a halál... és hogy
mikor érkezik majd el. Ha elérkezik egyáltalán valamikor. Nem is foglalkoztam
ezzel a kérdéssel, és talán nem is lett volna túl sok értelme. Pláne most,
hogy úgy látszott, végre elérhetem a célom.
A kozmikus áramlatok egy különös helyszínre sodortak. Éppen egy középszerű
csillag felé suhantam, amely körül kilenc gyönyörű szép bolygó keringett. Az
egyik bolygó a Naptól a harmadik valahogy különösen tetszetős
volt számomra. A felszínét burkoló, mágikus kék fényt áraszó légréteg
látványa szinte hívogatóan csábított. A sors úgy hozta, hogy éppen arrafelé
sodródtam a világűrben a napszél által keltett részecske-áramlatokkal. Nem
is nagyon ellenkeztem, bár nem tudhattam, hogy mi vár majd ott rám...
![2](ug06-029.jpg)
Késő este volt már, amikor egy sötét, alacsony termetű emberalak tűnt fel a
ház kitárt ajtajában. A bentről kiszűrődő villanyfény hátulról világította meg
őt, ezért csupán a sziluettje volt látható. Lassan tett egy lépést előre.
Kilépett a verandára. Nem időzött ott sokáig, elindult lefelé, a lépcsőn.
Azután játszi könnyedséggel iramodott ki a kertbe. Sötét volt, de a Hold
fénylő sarlója és a szikrázó csillagok hunyorgó fénye éppen elegendő
világosságot árasztott ahhoz, hogy az éj leple alatt is megfelelően
tájékozódni tudjon.
Kisfiam! rikkantott utána egy női hang. Ne menj most már
sehová! Késő van, ideje lefeküdni!
Jól van, jól van felelte a kisfiú. Csak még egy
kicsit...
Jaj, de rossz vagy! Ne légy szófogadatlan! Azonnal gyere be, ne kelljen
még egyszer szólnom!
Jó, mindjárt megyek kiáltotta vissza a rakoncátlan gyerek a
válla fölött, miközben eszében sem volt így tenni.
Óvatosan tovább merészkedett a sötét udvar homályában. A kertből kifelé
vezető ösvényen különféle gyümölcsfák árnyai mellett lépkedett el, aztán
csakhamar a deszkákból álló kerítés is körvonalazódott a szemei előtt. A
hátsó kiskapuhoz közeledve fülelt, és erősen koncentrálva figyelte az éj
változatos, és néha kifejezetten rémisztő hangjait.
Tücskök folyamatos ciripelése adta meg az alaphangulatot, melyet baglyok
időszakos huhogása és elsuhanó denevérszárnyak pergő susogása, valamint egyéb
éjszakai állatok el-elejtett vakkantása, vinnyogása, szörcsögése, nyekegése és
halk neszezése tarkított. A kölyök lábai alatt minden egyes lépésnél
megzizzentek a lehullott falevelek.
Egy madárraj vonult át a magasban a Hold fényudvara előtt, és komótos
szárnycsapásaikkal suhantak a levegőben. Mikor tovaszálltak, ismét a tücskök
szokásos nyáresti hangversenye vette át a főbb szerepet.
A kisgyerek némi félelemérzettel küszködve kilépett az udvar hátsó kiskapuján,
és a közeli mező felé indult, ezen át vezetett az útja. Sietősen lépkedett a
nyomasztó éjszakai sötétségben. Az erdőt megkerülve egy kukoricás melletti
földúton haladt. Csend volt. Csupán a természet különös hangjai hallatszottak,
semmi más...
Nem mintha oka lett volna rá, de ő mégis félt. Félt a sötétben. Egyik oldalán
a kukoricaföld, a másikon pedig a sűrű, szinte áthatolhatatlan erdő terült
el. A magas szárú kukorica száraz leveleit az éjjeli szellő zörgette, a fák
recsegő-ropogó ágai közül pedig balsejtelmű zajok szűrődtek ki. De nem holmi
mesebeli szörnyek, gyerekijesztgető démonok, vagy a sötétben megbúvó
képzeletbeli gonosz lények vártak rá vérszomjasan lesben állva és támadásra
készen, mint ahogy gondolhatta, hanem csupán az erdei élőlények, a madarak
és a bogarak neszezése hallatszott ki onnan.
A riasztónak tűnő hangoktól inába szállt a bátorsága, és már-már futásnak
eredt. Nekiiramodott, hogy minél előbb elérje a kitűzött célját, amiért
rászánta magát, hogy szembeszálljon a saját félelmeivel. Nem beszélve arról,
hogy utána hamar haza is akart érni, nehogy nagyon kikapjon majd otthon.
Az erdő mélyén, a sötét bozótosban esetlegesen megbúvó képzeletbeli
szörnyetegek ellenére mégis vállalta ezt a veszélyes kalandot. Hogy miért?
Természetesen egy kislány kegyeiért. És ez bizony megért neki minden
kockázatot. Tudta, hogy azért jobb lesz sietni, túllenni az egészen, azután
mielőbb hazaérni, és ágyba bújni. Elvégre ott biztonságosabb.
Aztán hamarosan el is érkezett oda, ahová olyan nagyon igyekezett. A sápadt
holdfényben már körvonalazódott a szomszédos birtok kerítése. Elment egészen
a nagy rácsos kapuig, de csak óvatosan, mert tudta, hogy egy harapós kutya
őrzi a területet. Azt viszont nem tudhatta, hogy most éppen ébren van-e...
Elővigyázatosan markolta meg a kapu vasrácsát, és érdeklődő tekintettel
meredt a ház irányába, ahol az egyik szobában még világított az éjjeli lámpa.
Nyújtózkodott, majd lábujjhegyre állt abban a reményben, hátha láthatja még
a lány alakját a függönyön keresztül. Belenyúlt a zsebébe, és egy fehér
borítékot halászott elő onnan, amelyre eddig olyan gondosan vigyázott, hogy
még véletlenül se gyűrődjön meg. Már előre meg volt címezve, és a kislány
neve mellett ott díszelgett egy jelentőségteljes, sokat mondó, kicsi piros
szívecske is. Egy szerelmes levél lapult benne.
A kisfiú még utoljára ellenőrizte az általa írt levélkét, és egy érzelmes
csókot lehelt rá, majd izgatottan bedobta a postaládába. Holnap ez lesz az
első, amit megtalál majd, gondolta. Még a félelmeiről is megfeledkezve merült
bele a felbukkanó szerelmes gondolatok áradatába. Ebben a pillanatban csak a
kislány tündéri arcocskája, lágyan utána libbenő hajfürtjei jártak az
eszében.
Hirtelen egy közeli morgás és kutyaugatás zökkentette vissza szárnyalni vágyó
gondolatait a valós térbe és időbe. A kerítés túloldalán éber házőrző eb
rohant feléje mérgesen csaholva, mire a fiú azonnal el is engedte a kerítés
vasrácsát, és nyomban hátrahőkölt. Hát persze, hogy nagyon megijedt tőle. De
nem esett semmi baja.
Pár lépést lépett hátra, még egyszer felnézett a szívének oly kedves kis
hölgy szobájának ablakára, de akkorra már sötét volt az egész házban. Úgy
látszik, mindenki aludni tért.
Szia, kutyus súgta a blökinek, aki még mindig aktívan
meresztgette rá haragos szemeit a kapu aljából. Nyugi-nyugi, már
megyek is.
Azzal nyomban el is indult vissza az úton hazafelé, amerről jött.
![3](ug06-030.jpg)
Már nagyon közel jártam a kék bolygó felső légköréhez. Egyenesen felé
zuhantam. Már nem is lett volna lehetőségem letérni az utamról már
ha ez szándékomban állt volna egyáltalán , ugyanis szinte észre sem
vettem, hogy időközben elkapott a planéta mágneses mezeje.
Ebből a vonzásból pedig nem szabadulhattam többé. Virtuális részecskeként még
megléphettem akár egy fekete lyuk kolosszális erejű gravitációs teréből is,
amely normális esetben azonnal és könyörtelenül magába szippanthatott volna.
Azt pedig ugye mondanom sem kell, hogy ez bizony általában végzetesnek
ígérkezik.
Csakhogy most már, így ennyi idősen nem igazán voltam képes hasonló manőverek
véghezvitelére, és talán már nem is nagyon akartam. Átadtam magam annak a
különösen jóleső, bizsergő vonzásnak, amely immár teljes erejével hatott a
szervezetemre. Aztán már csak sodródnom kellett az árral.
Az ózonpajzson áthatolva némiképp felgyorsulni látszott a mozgásom, de hát ez
érthető is volt, hiszen ahogy közeledtem a felszín felé, egyre nagyobb erők
kezdtek hatni rám. Ráadásul nem csupán a gravitáció, hanem már a légköri
súrlódás miatt keletkező hő is egyre inkább igénybe vett. Zuhanásom közben
felizzottak körülöttem a még nálam is apróbb részecskék, és mire észbe kaptam,
valóságos izzó ionfelhő vett körül, burokként borítva be.
Akkor még nem tudhattam, hogy túlélhetem-e ezt a meglehetősen nagy
igénybevételt. Mindenesetre az vigasztalt, hogy korábban túléltem már különb
dolgokat is. Az ősrobbanás óta eltelt időszakban elég sok érdekességgel
találkozhattam, kalandos volt az életem. És e kalandok sorozata roppant módon
megedzett az idők folyamán. Igencsak szívóssá értem. Képes voltam fennmaradni
még a legmostohább körülmények között is.
Tehát azok után, amiken keresztül mentem hosszú létezésem alatt, joggal
remélhettem, hogy ezt a mostani izzasztó helyzetet is majdcsak átvészelem
valahogy. Öreg voltam már, akár a mindenség, de egyúttal roppant kitartó is.
Bizakodtam benne, hogy egyelőre most még nem ér utol a megsemmisülés
visszavonhatatlan máglyája, és célt nyerhet végre a létezésem. Méghozzá itt,
ezen a gyönyörűnek ígérkező helyszínen.
![4](ug06-031.jpg)
A bátor kisfiú már javában hazafelé tartott ugyanazon a kerülő úton,
amelyiken jött. Szerelemtől felvillanyozott szívében örömteli érzések
kavarogtak. Izgatottan indult útnak, de most már büszke volt magára, és
boldogan térhetett haza, hiszen véghezvitte azt, amit eltervezett. És
mindezt a félelmei ellenére. Szembeszállt a saját rossz érzéseivel,
megküzdött a sötétség képzeletbeli szörnyetegeivel, és a homály démonaival.
Sikeresen leküzdötte a kétségeit. Megcsinálta. Ő, egymaga.
Csakhamar azon vette észre magát, hogy nem is siet már annyira. Furcsa módon
nem is érzett már félelmet. A kukoricás nem zörgött már olyan vészjóslóan,
és a sötét erdő mélyéről sem hallott már rémisztő, kétségbeejtő hangokat vagy
rejtélyes kaparászásokat. Persze a hangok továbbra is hallatszottak, csakhogy
már egyáltalán nem keltettek olyan benyomást, mint korábban. Egyszerűen
elillantak a képzeletbeli lidércek. Csupán a természet hangjai nyertek szabad
utat, semmi más. Távol a város zajától, a zsúfolt utcák őrjítő zsivajától, a
nyüzsgés forgatagától... Távol mindentől.
A holdvilág gyengécske fénye halványan világította meg az erdő növényeit. Már
egyáltalán nem tűnt olyan fenyegetőnek és félelmetesnek, mint azelőtt. Békés
volt minden. És ez a béke költözött lassanként a kisfiú szívébe is. Már nem
volt messze az otthonától. Egyáltalán nem félt már a sötétségtől, ezért semmi
sem késztette sietségre.
Amikor letért a földútról, még lassított is egy kicsit a léptein. Sejtette
ugyan, hogy ha hazatér, biztosan ki fog majd kapni, mert engedetlen
rosszgyerek módjára nem fogadott szót, és a szülői intelem ellenére
elbóklászott, amikor már egy kölyöknek otthon lenne a helye. De mégis, most
valahogy kedve támadt volna a mezőn leheveredni. Csak úgy. Ha már egyszer
úgysem félt többé a sötétségtől, mi több, némi túlzással szinte már a jó
barátjának érezte azt.
Mélyen legbelül, a tudata legmélyén érezte, hogy nincs már félnivalója, nem
leselkedik rá semmi veszély, és nem üldözik mesebeli gonosztevők. Valóban
nem.
Megállt a hatalmas, füves rét közepén, melyet körös-körül magas fák
határoltak. Egyedül volt, teljesen magára maradva. Nem is olyan régen még
biztosan rettegve iszkolt volna el innen, amilyen sebesen csak tud. De
most... Már nem félt többé. És ennek örömére úgy döntött, elidőzik itt még
egy picit. Hiszen kár annyira sietni, most már úgyis biztosan ki fog kapni.
Akkor meg teljesen mindegy.
Letelepedett a fűbe, és felnézett az égre. Helyenként kisebb felhőfoszlányok
úsztak odafönt, néha szinte teljesen eltakarva pár gyér fényű, távoli
csillagocskát. Mélyen beleszippantott az üde levegőbe, és hagyta, hogy
átjárja a tüdejét. Jóleső érzéssel töltötte el, valamelyest felfrissült tőle.
Csönd. Sehol senki. Csak a csillagos ég...
![5](ug06-032.jpg)
Ahogy sűrűsödött a légkör, egyre több oxigénmolekulával ütköztem. Izzott,
örvénylett körülöttem az ionizált levegő. Enyhén szólva meleg volt a helyzet,
de mint említettem korábban, megedződtem már az efféle kemény megpróbáltatások
alkalmával. Sok mindennel szemben ellenállóvá lettem. Sem a mélyűr jégnél
is hidegebb vákuuma, sem pedig a pusztító hő fortyogó pokla nem volt elegendő
ahhoz, hogy további létem bármiféle veszélybe kerüljön.
Erőteljesebb közegellenállás gátolt a szabad mozgásomban. Süvítve
száguldottam lefelé, a bolygó felszíne felé. Zuhanásom közben pedig mind
nagyobb erővel hatott rám a nehézségi erő.
A sztratoszférába érve még sűrűbb légnemű közegben találtam magam. Töményebb
részecskefelhő vett körül, mint odakint, a légüres térben. Átsuhantam egy pár
vízpára-molekulákból összesűrűsödött felhőcskén, aztán tovább ereszkedtem az
alsóbb légrétegek felé. Előfordult, hogy egy-két nagyobb méretű, sötétebb
színű felhőzet akadt az utamba, melyeken áthaladva elektromossággal töltött
részecskék özönlöttek felém, és bombázták meg parányi szervezetemet. Néha
pedig kolosszális töltésű impulzusokból álló elektromos kisülések cikáztak
izzó csápjaikkal és csapkodtak körülöttem.
Megpróbáltam széles ívben elkerülni a veszélyes zónát, de nem igazán tehettem
ennek érdekében semmit sem. Ekkor már olyan erők hatottak rám, hogy nem
menekülhettem előlük, és még csak nem is befolyásolhattam azokat. Tehetetlen
voltam minden további hatás ellen. A légáramlatok hátán szlalomozva azt
képzeltem, hogy én magam irányítom a sorsomat, a kezemben van minden döntés
joga, és teljesen ura vagyok a helyzetnek.
Valahogy mégsem tudtam kitérni egy kósza villámlás cikkcakkos útjából, és az
sebesen, könyörtelenül lecsapott rám. Valósággal széthasadt az ég is előttem,
és egy röpke pillanatra, egy nano-szekundumnyi időre mintha egyéb dimenziók
is megnyíltak volna a téridőben. Részecskék milliárdjai szűntek meg létezni,
és születtek újjá szinte egyazon minutában. A végzetesnek ígérkező, gigantikus
villámcsapással felém száguldó elektronok garmadája halálos fenyegetéssel
táncolta körbe hasonlóan parányi, illékony testemet.
A szupergyors elektron-áramlás romboló erővel robbant rám, és megpróbált
átalakítani, semlegesíteni, elpusztítani. A spontán módon, mégis a természet
törvényeinek megfelelően képződő elektromos kisülés megtett minden tőle
telhetőt, hogy ártalmatlanítson, magába olvasszon, elpárologtasson, és
egyszerűen megszüntessen.
Mit nekem áramütés; mit nekem villámlás... Persze ezt is könnyedén
leküzdöttem, akárcsak az összes többi elém gördített akadályt. Még
próbálkozott egy darabig a kis huncut. Összevissza csapkodott, és tekergette
előttem felizzó, villámló elektromos nyúlványait, és állandó jelleggel csak
ijesztgetett, de hasztalan. Minden további erőlködése hiábavalónak és
teljesen fölöslegesnek bizonyult.
Bizony, azért megizzasztott. És az újabb kaland után megkönnyebbülve
hullottam tovább a felfedezetlen világ felé, ahol már a létezésem végállomása
derengett. Bár nem sejthettem még, hogy mit hoz majd számomra a nem is oly
távoli jövő.
![6](ug06-033.jpg)
A kisfiú jóleső érzéssel vetette bele magát a zöldellő rét puha füvébe.
Hanyatt fekve tárta szét karjait és lábait. Szemeit lehunyva ellazította a
tagjait, és hagyta, hogy elernyedjenek az izmai, idegei, és a nyugalom
átjárja az egész testét. Örömmel tudatosította magában, hogy már valóban
megszűntek a sötétséggel kapcsolatos félelmei. Már egyáltalán nem érzett
semmi ilyesmit. Csak hallgatta az éjszakai természet diszkrét neszezését, a
levelek susogását, az ágak apró reccsenését, ahogy a gyenge nyári szellő
lágyan ringatta őket ide-oda.
A tücsökciripelés állandósuló hangorkánja vég nélkül zengte be az amúgy
csöndes környéket, ahol most is mélységes nyugalom honolt, csakúgy, mint
máskor. Most egyedül feküdt itt, szinte teljesen beleolvadva az éjsötét táj
körvonalaiba. Kényelmesen elnyújtózott a természet lágy ölén.
Lecsukott pillái mögött felderengett egy pillanatra a levélke, amit kalandos
útja során a kislány postaládájába csempészett titokban az éj leple alatt.
Aztán a borítékra rajzolt kis piros szívecske is előugrott, melyet előzőleg
oly nagy részletességgel és gondossággal biggyesztett oda, hogy még a
leghalványabb félreértés se essék a küldemény tartalmát illetően. Végül a
címzett neve is kirajzolódott, aki történetesen a szíve választottja is
volt egyúttal. Aztán a kép szertefoszlott, apró részekre bomlott, majd
összeállt belőle egy szépséges arc, a kislány arca. Minden gondolatával azt
remélte, hogy a szívében égő nemes érzelmek a lány iránt talán egyszer majd
viszonzásra találhatnak.
A fiú elmosolyodott, és felpillantott. Tekintete a sötét égbolt ragyogó
csillagaival ütközött. Ismét nagy lélegzetet vett. Jó volt itt egy kicsit
megpihenni, és hagyni, hogy a keletkező érzések és gondolatok átsuhanjanak
gyermeki elméjén. A Hold sejtelmes fénye halovány világossággal cirógatta
pirosló orcáját.
Azután ismét lehunyta szemeit, és azon tűnődött, nagyon ki fog-e kapni majd
otthon, amiért ilyen szófogadatlan volt, és galád módon meglépett hazulról,
az anyai figyelmeztetés ellenére. Mindenesetre nem bánta meg.
![7](ug06-034.jpg)
Már elhagytam a sztratoszféra legalsó régióit is. Vészesen közeledett a
felszín. Sejtettem, hogy hamarosan földet érek, és ezzel aztán véget is ér
majd a már szinte egy örökkévalóság óta tartó csillagközi utazásom. Szép és
kalandos életem volt, élménydús tapasztalatokban lehetett részem. Nagyon sok
dolgon átestem már, és megedzettek a körülmények. És még mindig itt vagyok.
Nem panaszkodhattam, hiszen más hozzám hasonló molekuláris létformák még
feleannyit sem viseltek el, mint én, és többen nem tudták élve átvészelni a
megpróbáltatásokat. Biztosan akadtak még rajtam kívül egy páran, akik szintén
ilyen sorsot, ilyen hosszú létidőt voltak képesek leélni. És talán ők is
hasonló helyzet részesei lehettek. Csakhogy mostmár egyet sem észleltem
magam körül. De attól még létezhettek máshol.
Emlékszem, akkoriban még elképesztően sokan keletkeztünk, és kezdtük meg
együtt a felettébb izgalmasnak ígérkező utazásunkat, azonban mára már alig
maradtunk. Nem mindegyikünk bírta a kiképzést, a világűr metsző hidegét vagy
akár a termonukleáris hő perzselő melegét.
A talajhoz közelítve lassanként abbamaradt az izzás, amely addig mintegy
pajzsszerűen vett körül, és szinte minden átmenet nélkül feloszlott,
felszívódott a körülöttem vibráló ionizált levegő. Szétestek az elhamvadó
molekulák, és egyszerűen elpárologtak. Némiképp megkönnyebbülve süllyedtem
tovább az alant elterülő sötétségbe. Kisze-kusza légáramlatok libbentettek
erre-arra, majd az egyik hátára felkapva hirtelen megint irányt változtattam.
Csak hullottam könnyedén, nem foglalkoztam semmivel sem. Hagytam, hadd
érvényesüljenek rajtam a természet szeszélyes erői és hatásai, bár az igazat
megvallva nem is nagyon tehettem mást. Sodródtam tovább valamerre, csakúgy,
mint eddig.
Már régen eltűnt előlem a Nap, nem érzékelhettem a fényét. Sötét lett
körülöttem, és még annál is sötétebb mélység felé ereszkedtem egy kavargó
légörvény spirális vonala mentén. A bioszféra legalsó rétege felé tovalibbenve
azon tűnődtem éppen, hogy vajon milyen lesz a vég, amely nemsokára
elérkezik... Mi várhat még rám odalenn, a bolygó árnyékos felszínén? Már
nagyon közel voltam hozzá. Lesz-e végül valami eredménye eddigi létezésemnek,
amely évmilliárdokon át tartott? Volt-e értelme annak, hogy ilyen szép kort
megélhettem? Az eddig megtett iszonyú hosszú utam a keletkezés középpontjától
már a befejezéséhez közeledett. Ez szinte bizonyos volt. Reméltem, hogy azért
volt valami célja ennek az útnak. Képtelenségnek tartottam, hogy mindez
hiábavaló lett volna.
Pár méternyire a feltételezett felszín fölött szállingóztam szinte
súlytalanul. Lassan, nagyon lassan ereszkedtem alá. Éreztem a körülöttem
tornyosuló szerves anyagokat és az általuk termelt, ugrásszerűen
megszaporodott oxigénmolekulákat. Barátságos környék ez a biológiai élethez.
A Hold felszínéről visszaverődő halovány fényben elősejlettek a növényi alapú,
szerves életformák. A magasodó fák által övezve egy tágas, füves rét terült
el alattam. Már nem kellett sok, hogy véget érjen öröktől fogva tartó
űrutazásom, és ezzel befejeződjék a létezésem. Talán ideje is volt már...
Nem tudom. Végül is nem volt annyira riasztó az elmúlás gondolata. A
végérvényes megsemmisülés fogalmát ugyan fel nem foghattam, inkább egyfajta
átalakulásban láttam a biztató perspektívát.
Én, a szervetlen létforma, egy sokat megélt, űrbéli molekula, már itt jártam
a vég küszöbén, amikor hirtelen megcsapott a változás szele. Egy váratlan
légáramlat egy számomra még teljesen idegen entitás felé terelt. Ez a bizonyos
élőlény pedig csak ott feküdt a fűben, távoli otthonom, a csillagos ég felé
meresztve szemeit, és nagyot szusszantott.
Csak egy lélegzetvétel volt, semmi több... És én egy szempillantás alatt az
ő szervezetében találtam magam. Végül mégsem pusztultam el, hanem ott
léteztem tovább, és eggyé váltam vele.
![8](ug06-035.jpg)
Amikor a kisfiú ismét felocsúdott, már másként nézett a világra, mint egy
lélegzetvételnyi idővel azelőtt. Pedig látszólag semmi sem történt, és semmi
sem változott meg. Látszólag. Nem is érzett semmi különöset. Azonban a
pillantásában már másképpen csillant meg a Hold sápadt fénye. Tekintete az
égboltra szegeződött. Éppen egy hullócsillagra lett figyelmes, amint felizzó
csóvával a nyomában sebesen suhant át a horizonton. Szinte kettémetszette az
eget, a levegőt és a felhőket. A fellángoló meteor fényes csíkjának nyoma még
egy kis ideig ott vibrált a magasban, aztán az is hamar elenyészett.
A fiú szemeiből már másképpen tükröződtek vissza a világűr távoli égitestei,
amelyeknek fénye esetenként nagyon-nagyon hosszú ideig utazhatott a
határtalan univerzum mélységeiben, és szelte át egy villanással a kozmosz
végtelenjét. Egészen addig, amíg az elektromágneses részecskékből álló
hullámok végül elérkezhettek a figyelő szemek íriszéig. Ahol aztán a
látóidegek segítségével letapogatásra kerültek, és az agynak továbbítva a
kapott adatokat, feldolgozta azokat az értelmes, emberi tudat. Az így
megszerzett, értelmezendő információk pedig távoli világok üzeneteit hordozták
magukban. Esetlegesen létező, másféle létformák lehetőségét, akik ott, a
fényévek távolában talán ugyanúgy sejthetnek valamit más világok és életek
létezéséről; különféle szerves vagy szervetlen struktúrák kialakulásáról;
különböző természetes intelligenciák és értelmes tudatok kifejlődéséről.
Talán ők is ugyanígy hisznek benne, és hasonlóképpen fürkészik a saját
életterük határait, a saját bolygójuk égboltját, a végeláthatatlan
horizontot, ahol talán épp a mi csillagunk, a Nap hunyorog, és kápráztatja
el vagy ejti ámulatba őket, az ő kis gyengécske, messzi fényességével. Bár
könnyen előfordulhat, hogy az is csupán egy átlagos kis csillagocska az
idegen világ egén, csak egy a szabad szemmel alig látható, picinyke fénypontok
közül. Ki tudja? Minden elképzelhető...
Ezt az új szellemiséget magába szippantva, amely a távoli, ma már nem is
létező csillagok porával érkezett el hozzá, lassan felállt, és elindult
hazafelé. Még ha sikerült is néha-néha elszakítani a tekintetét a csillagok
milliárdjainak hipnotikus látványától, ezek után az elméje már soha nem
szabadulhatott a mindenséggel kapcsolatos, folyton-folyvást születő
gondolataitól.
Megérintette őt a világűr vonzása. Az új szemlélet egyfajta rendkívül szoros
kapcsolatnak és eredményekkel kecsegtető kölcsönhatásnak ígérkezett. Ez elől
pedig nem volt többé menekvés. A mély gondolatok és a szabadon szárnyaló,
határokat nem ismerő fantázia csírája már el is volt vetve tudatának
szövevényes bugyraiban. A hosszú utat megtett űrbéli molekula léte újabb
értelmet nyert. Ezzel tehát elkezdődhetett egy újabb utazás, egy eddig még
sohasem tapasztalt világban, az emberi elme bonyolult régióiban, ahol újabb
dimenziók nyíltak meg a további létezéséhez. Jó helyre érkezett, mert a
táptalaj éppen megfelelőnek bizonyult. Már csak némi idő és ápolás kell ahhoz,
hogy a rügy egyszer majd virágot bontson.
A fiú tehát hazaindult, és felkészült arra, hogy otthon majd biztosan
vállalnia kell az éjszakai bolyongásával járó következményeket. Állt elébe,
bármi is történjék, hiszen mindenféle szempontból előnyösnek ítélte ezt a kis
engedély nélküli kiruccanást. Az éjjeli körút után merőben más szemlélettel
térhetett haza. Magában azért megfogadta, hogy ezentúl szófogadó lesz, bár
nem biztos, hogy mindig és minden esetben elnyomja azt a pici lázadó
szellemét, amely az énjében rejlett. Mindezektől függetlenül azért csak
reménykedett benne, hogy mégsem fog majd kikapni olyan nagyon...
![9](ug06-036.jpg)
Néhány év elteltével, egy saját magamon végzett analizálás alkalmával
döbbentem rá, hogy még mindig létezem. Előkúszott bennem az a fura gondolat,
hogy ha örök idők óta jelen vagyok a mindenségben, akkor talán örökké fogok
létezni, ameddig csak áll a világ... Mindenesetre ez idáig még nem
semmisültem meg. Még mindig nem... Mondtam már, túlélek én mindent. Nem ért
utol a végérvényes és visszavonhatatlan annihiláció, csupán némiképp
átalakultam, és újabb célokat, lehetőségeket kaptam, hogy véghez vihessem
mindazt, amiért annak idején rendeltettem.
Eggyé váltam egy biológiai szervezettel, pontosabban annak tudatában
foglaltam helyet. Merészebbnél-merészebb, esetenként egészen elképesztő
gondolatokat ébresztettem benne. Néha elvont gondolkodásra serkentettem,
újabbnál-újabb ötletekkel leptem meg, és fejlesztgettem kreativitását.
Szinte az egész téridőt keresztül-kasul, oda-vissza bejártam már, talán nem
is akadt olyan hely, ahová nem vetett a sors, és nem volt olyan idő, ahol
még nem jártam azelőtt. Voltak hát emlékeim bőven, volt miből táplálnom a
sarjadzó gondolatokat, az ébredező szellemet. Ráadásul időközben rájöttem
egy csomó fontos dologra, melyek számomra is meglehetősen újak voltak még.
Be kell valljam, nem gondoltam volna, hogy ilyet tapasztalhatok majd egy
kezdetleges, mégis bonyolult gazdatestben, egy emberi szervezetben. Itt,
ebben az elmében találkozhattam olyan fogalmakkal, mint például a szeretet
vagy a szerelem. Egy ilyen emberi tudat pedig telis-tele volt a legkülönfélébb
érzelmek garmadájával, és a hozzájuk tartozó emlékképekkel, mint amilyen a
kis piros szívecske a szerelmes levél szélére biggyesztve, vagy akár az első
csók, melyet az a lány adott, akinek a neve a borítékon díszelgett.
De még itt, az emberi elme mélységes birodalmában sem érhetett véget az utam.
Tudtam jól, ha itt az idő, tovább léphetek majd. Sőt, egyszer mindenképpen
tovább kell lépnem, méghozzá az úgynevezett lélek segítségével.
Ezzel talán majd átlibbenhetek egy másik testbe, vagy akár egy egészen eltérő
létformába, ha egyszer ennek a mostaninak lejár az ideje, amit pedig a saját
biológiai órája szabott meg neki, és kódolta bele a génállományába már a
fogantatása pillanatában.
Úgy éreztem, még végtelen hosszú út áll előttem. Meglehet, hogy még csak most
kezdődik számomra az igazi utazás. De addig is, amíg itt időzöm, valahogy meg
kell találnom, és be kell cserkésznem ezt a bizonyos lélek
nevezetű valamit, ami feltehetően itt bujkálhat valahol az ember zegzugos
szervezetében. Temérdeknyi hely lehet, ahol meghúzhatta magát. Hol keressem?
Merre vagy? Gyere elő, úgyis megtalállak...
![10](ug06-037.jpg)
Hát megtaláltam. Magába fogadott. Most már teljesen egyek vagyunk. Már nem
vagyok többé egyszerű űrbéli parazita, egy aprócska vándor-molekula, amely
gondolatokat ébreszt a megfertőzött testben. Ez az űrfertőzés
pedig a legmesszebbmenőkig jóindulatú volt. Szimbiózisba léptem a többi
sejttel, beilleszkedtem közéjük, aztán lassanként beleolvadtam a magába
fogadó génszerkezet kromoszómáinak közegébe. Eggyé váltam a lélekkel, a
gondolatokkal, az elmével és a testtel. Én magam voltam az. Emberré váltam.
Azzá lettem, aki egykoron az a kisfiú volt, aki akkor éjjel, a mágikus
fénnyel táncoló csillagok látványától megbabonázva indult útnak... Igen, én
voltam az a kisfiú, immár egy voltam az emlékeivel is.
Akkor este kikaptam ugyan a szófogadatlan viselkedésemért, de valóban megérte
bevállalni a kockázatot. Az a kislány, akinek azt a szerelmes levelet a
postaládájába csempésztem, nem riadva vissza a sötétség képzeletbeli
démonaitól sem, ma már a feleségem. Az iránta táplált érzéseim végül
viszonzásra találtak. Egymásra találtunk.
Azokat a fura földöntúli sugallatokat, melyekkel akkor éjjel ajándékozott
meg a csillagfényes ég, mára már teljesen magamévá tettem. Aztán jött a
késztetés, hogy mindezeket önálló gondolatokká formáljam, szavakba öntsem,
hogy el is mesélhessem... Így írhatom most eme sorokat is. Most mindjárt le
is teszem a tollat, és a tükör elé lépek. Lenézek a kezeimre, a lábaimra, az
érzékszerveimre és az egész testemre. Ez most az én testem. Én lakom benne.
Ember vagyok. Létezem. Még mindig... És milyen jó is ez az érzés...
Aztán belenézek a tükörképem szemeibe. Azokba a szemekbe, amelyekben még
minden éjjel ott tükröződnek a távoli világokat sejtető, irdatlan
messzeségekből idáig ragyogó csillagok fényei. Az érzés pedig sehogy sem
múlik, hogy igenis közünk van egymáshoz, szinte egyek vagyunk. Hiszen
réges-régen kihunyt csillagok anyagából származunk...
Igen, joggal állíthatom, hogy megfertőzött az űr misztikuma. Bizonyára nem
én vagyok az egyetlen, és nagy valószínűséggel tudtán kívül mással is
megeshetett már hasonló dolog, így aztán nem feltétlenül egyedülálló ez a
történet. A világűr vonzása ugyanígy más emberekre is hatással lehetett, és
előfordulhat, hogy ezt a bizonyos jóindulatú űrfertőzést ők is szintén egy
néhanapján idepottyanó intelligens részecske által kaphatták meg, amely a
Nagy Bumm óta, a téridő keletkezésének középpontjától már
ha volt ilyen egyáltalán kiindulva utazott, és gyűjtötte a
tapasztalatokat, a tudást, mígnem egyszer csak megérkezett ide, a mi kis
világunkba. Gondoljunk csak az űrhajósokra, a csillagászokra, a kutatókra és
azokra az emberekre, akiket megbabonázott az ismeretlen, akiket egy pillanat
alatt rabul ejtett a végtelen univerzum, és akiket valahol mélyen legbelül
megérintett a csodálatos kozmosz varázsa...
Minden egyes alkalommal, amikor felnézek az égre, a rejtélyekkel teli
Világegyetem vonzerejét és a felfedezetlen világok csábító hívogatását érzem.
És amikor futólag belepillantok a tükörbe, magamat látom benne, szemeimből
pedig a Mindenség átható, örökké élő szikrája villan.
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 26-35. o.)