A költő özvegy Múzsája avagy A LÁZADÁS RÉMÜLETE
Az egész egyre megfoghatatlanabb volt mégis. Kezdetét vette a harc az ifjúkor hiedelmei közepette.
L. esendő mosollyal (fáradtan, mint az öregek), de belül minden idegszálát cinizmus feszíti: – Patás kentaurokhoz csatlakoznék, az állatszagú /ős/rengetegbe (ezt túl kihívóan mondta!) – jóllehet restellek bármely csordához sodródni –, míg a bevett polgári lét álarca mögött sunyít… Még jó, ha szégyenkezik.
M.: – Maga még gyermek. (Kikacagja. De a hangja meleg, gyámolító.) Örülnie kéne, hogy messze van innen a városok gonosz levegője. A törvényszéki tárgyalások, a bérkocsi-taxák, az orfeumok…
L. (licitáló hangnemben): – A hivatalos közlönyök álnok hazugszavai s a világbolondító szappanbuborék-teóriái!
M.: – Dekadens nyavalygás helyett csak e föld, csak a fény, csak a tűz… Itt még a holdkóros folytatásos-regények is elsorvadnak, meg a futuristák ákombákomjai.
L. abszint helyett a gyantás, tapadós illatok részegítő szaga után szimatolt, miként a vén, repedezett terméskövek közt, egy derék, megbízható vizsla. Egyszer csak erőltetett vidámsággal kiáltott fel:
– Hangyák! Egy egész boly!
Tekintetük összevillant, s behunyt szemmel már-már érezni vélték (valamely modernnek kikiáltott versidézet szerint), hogy mily édesen hámlik a hús.
– A hűs záporok minden undorítót lemosnak, és nyomukban ezernyi hajlékony gilisztafejjel ágaskodhat újra a földi rög.
– Az én csírái titokzatosak – figyelmeztette halk kuncogással az özvegy.
– A vágy lidérceket szül, tudom. – Kis idő múlva, szemüvegét az orra tövében megigazítván, mégis kihúzta magát, mint egy tősgyökeres kamasz. – Dadog az ember, hallgat a föld… ámde a fény tánca, a képzeleté: megfoghatatlan.
Saját múltját meséli most (kinek!) – vagy másvalakiét?
Kiáltani kéne (vallani?), hogy: annyi eltékozolt vágy, szerelem! Szürke évek, midőn igába fogva halált ölelt. Ő pillanatnyilag kettőt is, a sajátjával együtt. Hányszor megutálta már a testét, mert elnyelte a legkülönösebb titkokat.
Az özvegy fagyos csontujja (a mögöttes én zilált dobolása még korántsem kéjvágy!). Lusta, tétova pillantása csak álca. Ahogy a nappali ablakszárnyait szélesre tárja, ha legalább e heti szorongásait kiszellőztethetné…
Bennem mikor fog csillapulni a láz? Hisz „úr/i/nő” vendége volnék, nem sikítozó parasztmenyecskéé!…
Kint zivataros reggel, mennymorajlás. M. kopott karszékében ül, hunyt pillái alatt is éber lélekkel. S én: gyönyörű lábánál lihegő szelindek.
Ráomolni, vagy felkapni s forgatni, mint lökött vigyorú legények!
…Egy deres csikót volt alkalmam megülni, mögöttem egy feslett cseléd, kétségbeesetten tépte a kinőtt kollégistaing kirojtosodott nyakát, dőlt rólam a verejték, s messzi kis tornyok tűzvésztől riasztott veszett harangjai űztek (igazi rémálom volt), elnyomva szívemben a méhzsongást.
Meleg, fülledt levegőjű éjszaka volt:
„A világ úgyis menthetetlenül beteg lett… / Hangom szenvedőnek tűnt s szaggatottan csengett. / Az özvegy váratlanul most fölém hajolt. // Roncsok, hullák közt zuhanunk a mélybe / (én a végzet bélyegével homlokomon, / habár gonoszság üldöz – ősi vadon; / vagy megkeseredett apám ijesztő réme?) –; / érzem, amint gyúlékony handabanda- / plakátok uszítása ellenére az ész, / s a gyógyító érzéki vágy s beteljesülés / új életet lehel hitvány húsomba…”
(Mi akar ez lenni. Talán vers? Ügyelni kéne a hetedfeles jambusokra, a Mesteremre /Babits!/ való tekintettel.)
M. (miként ha gondolatolvasó volna): – Mindig csak az ész pengevillogtatásai… Közben a szeretet a perifériára szorul.
L.: – Mit lehet tenni, hogyha a morál is jórészt már csak utópia!…
(Az álkonfliktusokból – a tizenkilenc esztendős elme ezt már csak magában gondolja – azért lesz annyi katasztrófa.)
M.: – Az emberek túlnyomó többsége számára, még ha kiemelkedő alakról van is szó, az élet értelme homályban marad…
– Az ösztön – kotyogta közbe L. Mint aki tudja, hogy csak a látás, a gondolat képes áttörni az élet mocskain, a kikezdett anyagon.
– A késztetések… A küldetés titkát egy szóban nem lehet kimondani. Gyakran hamis árnyék nőhet az individuum fölé.
– Sokszor azt hiszem, hogy merő véletlen – szinte mindegy –, melyik néphez, nációhoz tartozom. Megérezni s megfejteni valamit a világ körforgásából… mindenekelőtt a látványból!
M. elnéző mosollyal: – Talán a tapasztalati ismeret… idővel?
– Annál több. Elég egy véletlen, egy világégés, hogy az egyént leszakítsa – megfossza mindattól, amit a látvány takar; legyen az ártatlanság vagy bűn. Érzéki csoda.
A fogalmazás hallatán a nő kitakart homloka elborulni látszott. (Vagy csak képzeltem? – esküdni mertem volna rá, hogy korelőnye ellenére, ha meg is fordul e fejében olykor: az érzékfölötti régiókban keresi a bűnt, nem úgy, mint ő, az érzékek útvesztőin.)
M.: – Leszakadni az isteni szeretetről: a bűn kezdete.
Ez: az ő szép, metszett szájából, túl oktatóan hangzott.
Kapásból vágtam rá (meggondolatlanul?): – Vagy az őrületé.
M. (fejcsóválva; bele is pirul): – Az ilyen emberen már csak a bűntudat segíthet.
Hajlik azért a csodás női alt hang, erősödik, majd halkul – s aki hallgatja, magában is hallja, annak több esélye van arra, hogy egyszer beváltsa küldetése értelmét… Csak azt ne halljam senkitől, hogy alá kell vetned magad, hódolnod kell valamilyen merev törvénynek! – legyen az egyenlőség, szabadság vagy testvériség. Tudniillik: a modern kor lejáratott dogmáiban nem hiszek.
– Lao-ce a parancsra, hogy hozd rendbe az állam ügyeit, azt válaszolta volt Konfu-cenek, hogy: Előbb hozd rendbe a magad ügyeit!
M. felhúzta szemöldökét: – Ez mire fel volt most… ez a kinyilatkoztatás?
Hangosan járt el a szám; a berzenkedő önmutogatás – no meg az önérzet – sokszor aludni sem hagy. („Melyiket érdemesebb föltámasztani? – kérdezte tőlem az özvegy kissé kacéran, vagy inkább fölényesen az este. – Két-három puska még nem egy arzenál”, tette hozzá engedékenyen.)
Elég egy szúrás, sápadoztam a félsötétben, nem kell hozzá szuronyroham, hogy…
Lázadozom, és megrémülök tőle… (Attól, hogy kiszolgáltatom magam valakinek.) Mielőtt kedvet kapnál lázadozni, megaláznak.
M: – Különben is: most minden kockázat értelmetlen. Azért kellett eljönnünk abból a szörnyű fővárosból.
Konok voltam, mint akinek nincs szándékában megtántorodni. S ha netalán mégis, hát hetekig fogok dühöngeni gyávaságom miatt.
A libabőröző, kékbőrű vizet bámultam; az égiháború még késlekedett.
A kettős gyönyörig úgysem fogunk eljutni (viaskodtam magamban). A fogyó, pusztuló nő és férfi!… Láttam őket a gázlámpa alatt, amint előbb a barokkpalota falát támasztották. Egymást marcangolták; a civakodás, a becsmérlő szózuhatag kevésnek bizonyult. Karok, körmök tusája volt; végül egymást ölték.
Eszembe jutott az „őszes úr” – Franz Gráf – kifinomult modora. Az összeomlás vajon mennyiben érintette osztrák bankokban őrzött millióit? A Kommün s a román megszállás miatt így jutottam Pesten, a Nyugati pályaudvar közelében albérletbe: befogadott (nem hinném, hogy csak a kényszer-bekvártélyoztatástól tartva).
Frau Málcsi (akkor még az volt nekem, megközelíthetetlen német ajkú özvegy) jelen volt a kivallatásomon, s elszörnyedt irdatlan bakancsaim, koszos katonaköpenyem láttán (hát még azon, hogy egyensapkámon vörös csillag díszelgett!); miközben két bájos szobacica kipakolta az egyetemi hallgató árva kofferjéből az egy szál inget, két gatyát, három pár harisnyát. A könyveimen kívül kétségtelenül ennyi voltam.
Most már borotválkozni is illik (erre is Franz Úr, a bornagykereskedő tanított meg) itt, a balatonföldvári Gráf-villában, mielőtt fiatalon megözvegyült húga gondjaira bízott volna.
Dac a végzet előtt. Engem nem fog megtörni semmilyen úri vagy proli-szabály. Tőlem elsüllyedhet az egész világ; barbár maradok (tanítványnak! szeretőnek! egyaránt).
– El fogunk süllyedni, meglátja – suttogja M. félénken, mint aki máris kész meghajolni az erőszak előtt.
„Az ár kímélet nélkül a pusztulásba sodor korhadtat, jót” – vallotta meg nekem már, ennél sokkal feszélyezettebben. Hóförgeteggel örvénylett a tél. Az ötszobás lakás egyik befagyott ablakán amint kinézett: a körúti fák helyén sűrű köd, sehol a rétek tavaszi szaga…
Sehol görcsoldó varázs?
*
Karjába emeli M.-t. A hol lefegyverző szelídségű, hol tragikus alaptónusú teremtményre ezúttal aligha lehetne ráfogni, hogy tűrhetetlenül pedáns; jóllehet – mint aki sehogyan sem akar „a gyönyör büszke és makacs áldozatává” válni – csak kacag, telekacagja a villa szőlős teraszát. L. sóvárogva nézi a nő gúnyos ajkát, s álla keskeny ívét.
Szellő se rebben, mégis átcsap rajta („a csúnya, fekete fiún”) a rémület. Meglapulnak én csírái, a vágy lidérce ócska, molyrágta plédbe burkolózik kimerülten.
Alku tárgya minden, mint amilyet hím s nőstény közt látott legutóbb. A férfi nyögve hatolt bele a lesütött szemű utcalányba, aki csak épphogy fölemelte tarka szoknyáját, eszébe sem jutott színlelni, a legkisebb élvezetet bár…
Jaj, ha csak ilyen kényszerű sóhajt hallani ki a forró fuvallatból. Óvatos nyögést. A beteg testet különben sem lehet szellemi vagy lelki fogyatékosok nyögéseivel gyógyítani.
A tó mozdulatlan felszíne – talán csak káprázat. Páran, nem csak kölykök, köveket hajigálnak a tó sekélyes vizébe. Őt is hatalmába keríti az izgalom.
„Nem önzés részemről vajon – különben sem lehet közöm az asszonynépet trágár kézmozdulattal, fintorral fogadó vagy elutasító kanokhoz(!) – egyvégtében azon csüngeni, amit egy »lovag« győztes biztonságával megálmodtam? (Köpök rátok, színlelt fölény, s kékvérű nemesség! Habár börtön a föld ma is: robotot ránk-tukmáló hivatal.)
A helyszínrajz, s ami férfiban, nőben egymásnak domborodó-homoruló… Utóvégre földből vétettünk, fölismeri egymást a két test; felemelkednek s szállnak a mesebeli kastély fölött. Aki látja őket, rémülten menekül, vagy térdre hullva égnek emeli karját. Könyörületért.
Áhítat volna ez? – egy frászt!”
Valami szörnyű, bénító félelem vesz erőt rajta. Nem ragaszkodni többé semmihez(!) – csak ami szívében még gyermeki. Aztán megpillant egy fekete sörényű nőstényt (tanulótársai között is volt ehhez hasonló „szoknyás talány”), s már csalja az ismeretlen méz illata: „Csapdába estem! Kiszolgáltatott vagyok” – mint késhegy, úgy villan meg és hatol belé a fájó akaratnélküliség.
Ahol a lélek elejti magát… „Meddig fog ez kísérni: Amíg élek?”
A faj gyengéje, betegsége. Őrülete…
„De hátha ez a költészet kezdete?”
Teste-lelke előre remeg.
Csak ne úgy, mint a balga kiszolgáltatottak, az agy zegzug csattanásaira fülelők.
Nem a nőt látja már benne; de azt, aki Minden. S a vénájából
méregként kiválik valami – le se kell írnia –:
(„Mi lesz ebből, milyen új szörnyűség?”)
Behunyt szemmel is látja a gerincet, gilisztaként tekerőzni, a parti homokszoborból kifutót.
Görcsösen fetreng az üde, de jajongó füvön.
„Elég lenne, ha ujjbegyével megérintene… Hogy kigyógyulj tévelygéseidből. Hogy magad mögött hagyd ezt a zavaros veszélyérzetet. Kitalált pózok, bűnök szertelenségeit.”
M. különös pillantással nyugtázza a fiú sátáni vigyorát. („Mint akit váratlanul megcsapott a bűntudat előszele” – gondolja jóhiszeműen.)
L. hetykén veti oda a szüzességével megkívánt »öreg« Múzsának: „Sose irigyeld a normálisokat!”
S már életnagyságban kígyózik lelki szemei előtt a homokszoborból kifutó gerinc.
Az özvegy, kezében újságlepedőkkel, a megújuló széllel hadakozik.
„Európa túlzó, egzotikus megoldásokat kínál nekünk – mondja fennhangon. – Pádova után Belgrád! A mi bűnünk is, igaz, habár a döntés a győztesek kezében van mindig.”
„Hát igen! Állítólag Károlyi pacifizmusának isszuk a levét.”
„Az önhittségének… – Frau Málcsi nem hagyhatja ki, persze, a politikai kravall asszonyokat csábító poénját: – No meg Katinkája hisztériájának!… A magyar küldöttséget fogadó antant haderők parancsnoka, valami francia, amikor meglátta, hogy a Belgrádba siető Károlyi a budapesti csendháborításban jeleskedő Katonatanács bűnözőként közismert fejét is magával vitte, gúnyosan jegyezte meg a magyar grófnak: »Hát ilyen mélyre süllyedtek?« – Szeme elé tartott tenyerével is hunyorogva az erős napsütésben. – Ha a Monarchia megbízottjával ültek volna le tárgyalni, a belgrádi frontszakaszon nem került volna sor erre a megalázó, külön fegyverszünetre…”
A fűtött hangú vallomás jobban elkábítja L.-t, mint a fantázia meredek ösvényén egyensúlyozó osztrák nő büszkesége… Ámde hogyan is lehet a halott ország dermedt húsát a dús keblű Málcsiéval együtt emlegetni! Gusztustalan gondolni is rá, még hogyha, ahol átutaztak – s főleg az emlékezetükben – minden egyes fűszál, cserje is az ellenségtől volt letarolva!
Gyöngédség helyett hirtelen mintha brutális éhség ragadná magával. („Rablás, terror, vér, hazugság!… amúgy sem férnek bele egy a Nyugat ízlését követő költeménybe.”)
A jambus tiszta lejtését követve, gyanútlanul, különben már sikerült összetörnie a szeretet keresetlen szavait. Versírás közben nemegyszer tűnődött el ostobán azon, hogy milyen lehet vajon a megszállók éhségérzete?! („Hiába: a gyengébb mi vagyunk. Én vagyok!”)
M. mosolya most őszintének tűnik, szinte kiszolgáltatva magát az ő ragadozó képzeletének.
Az asszonyi öl meghittségét keresi. (A pesti kávéházakban manapság nincs, nem lehet, ilyen biztos rejtekhely, ahová egy magyar poéta lehajthatná fejét).
Ez az ösvény az erdőbe visz.
Ahogy a könnyű szélben az ágak egymáshoz koccannak, az újdonsült naiv szerelem szavai ezt sugallják:
„Képtelen gondolat, tudom, érzem, hogy csak tiszta, őszinte lelkeknek lehet joga az alkotáshoz.”
A szőkeség mintha őszülő csíkot takarna az ondolált női frizurában.
„Feltétel nélkül szeretem – gondolja L. –, s a szeme mióta már csak engem néz, keres. Aljasság volt részemről felcsigázni benne a szunnyadó életösztönt?”
Ki nem állhatta a magakellető érzelgősséget. Most erkölcsi válságba jutott.
„Valahányszor magyarázatba kezdek, belesülök, csak a mutáló vagy enyhén tudálékos hangomat hallom. Egyvégtében fecsegek, a hűségről, s közben a legocsmányabb kaland jár az eszemben. Hogy hogyan tudnám lépre csalni?… Kézirathalomban, könyvek tömkelegében vájkálok, turkálok; valójában kegyetlen ízléstelenséggel tépném le róla a ruhát, hogy belevájjak /r/omló húsába. A lába közé szúrjak… Hova?! A lelke közepébe.”
Mikor fölébred, az ágyneműt szennyesnek érzi; máskülönben a szándéka változatlan. „Tiszta.” Benyit M. hálószobájába. De csak annyit jegyez meg unalmat színlelve:
„Ez a sok hervadó növény, hajdan még buja tenyészet. Valami csoda kéne, hogy tartósítsa őket… legalább az agy.”
Leül az ágy szélére, a nyikorgás cseppet sem feszélyezi. M. meg se mer mukkanni közben; enyhén bandzsítva, zavartan vár, s figyel az ártatlan folytatásra:
„Hiszen az anyag felbomlása, rothadása még nem méreg.”
Másodszor is föl fog ébredni. Az kiábrándítóbb lesz, mint a természet pazarlása.
(„Szerencse, M. nem látott felriadni, hogy megtudja, milyen gonosz vagyok. Férfi. Bandita.”)
November záporoz majd, zokogva. A tócsák térképe zivatarba fullad – még hogyha Gráfék villájáig nem is hallszik el az Óriás Gépezet fogaskerekeinek csikorgása; nem jut el idáig legfeljebb egy szakadozott üres tölténytáska, vagy néhány bosszút-tévesztett golyó.
Egyszer tán, valaha még, a megbocsátó, hazug hit képes lesz reneszánszfénybe emelni az emberi magány jelenéseit.
Kétség lüktet agyában. Baudelaire szöges övet hordó, szőrcsuhás vértanújaként is merő képtelenségnek tűnik kijátszani az Idő végzetét… Igaz, még messze a rontás.
Ha a mámor esztelen vadsága nem is, de Szabó Lőrinc becsvágya (az emlékezet ihlete) túlnő egy emberöltőn.
Mielőtt minden örökre megállna.
2008. február 27.
Lászlóffy Csaba
Lászlóffy Csaba költő, író, műfordító, drámaszerző, szerkesztő (Torda, 1939). Kolozsváron diplomázott magyar nyelv és irodalom szakon, több erdélyi szerkesztőségben dolgozott. Többek közt József Attila-díjban és Péterfy Vilmos Életmű-díjban (Magyar Írószövetség) részesült.