Ketten
Végül mindig ketten maradnak,
de azok nem mi leszünk,
azok majd mindig mások,
azok a légből kapott hallomások,
folynak is egyből, cseber-
ből, vederbe,
törik, nyalják őket,
harapva, vedelve –
mert már csak ketten –
de ők nem mi, nem, mi nem vagyunk,
mert így ketten itt, ugyan, mi mit hagyunk,
mert nem vagyunk nők, nők nem, nem vagyunk –
anyák sír fölött, nem szülünk, nem sírunk, nem jajgatunk,
mert mi ketten; így ketten nem fázom,
ez több mint az Egyben szenvedő három,
végül hát hányan, hányan hát, ketten,
mi és ők párban, hárman, ketten, egyben.
Lovassy Cseh Tamás
Teatrológus hallgató, kKolozsvár, BBTE