Fábián Sándor
Tangenciák 3. - Robotos Imre, a Székely Jánost a legjelentékenyebbnek tartó, Arany Jánossal vigasztalódó
Mint lakáshivatali dolgozót, tolóablak mögött ülő hivatalnokot
ismertem meg Robotos Imrét. Eredeti nevét sem tudtam igazán, bár Horváth
Imre felesége, Margit asszony közölte velem, de nem memorizáltam. A
Pengeváltás című Robotos-könyvből olvasom: a nagy magyar alföldön,
Nyírmártonfalván született, Rubinstein Imreként.
Futólagos találkozásaink az 1960-as évek derekától kezdődtek. Utcán,
főleg a Garasos híd környékén, a Fáklya napilap szerkesztőségi
folyosóján, majd Horváth Imre lakásán jöttek létre azok a tangenciák,
amelyek Robotos Imrével kapcsolatos benyomásaim leírásaira késztetnek.
Magyarul: nem lettünk igazán barátok. Részben a korkülönbség miatt
(1911-ben született), részben udvariasan, de határozottan visszahúzódó
magatartása miatt. „Fél a kérdéseidtől!” – nevetett harsányan Horváth
Margit, aki tudta – helyesebben szólva tudni vélte – Robotos Imre bátyám
hangsúlyozottan erős baloldali botlásait… Igazság-szegmensek nyilván
voltak Margit asszony véleményében. Maga Robotos Imre vallja be egy
Gheorghe Gheorghiu-Dejzsel való kiábrándító találkozás után, amikor is a
„főtitkár úgy viselkedett, mint egy járási csendőrkáplár”, hogy
szégyenkezett: „korábbi cikkeimben milyen gigászi szellemnek mutattam be
Őt!” (Pengeváltás, Literator Könyvkiadó, Nagyvárad, 1997, 177. oldal)
Nem tisztem az újságírói (ez esetben főszerkesztői) méltatásokat
megítélni. Viszont e mondattöredékben is felismerhető a „hittem Őt”
hiánya, csupán a szerkesztői mesterség „bemutattam” igéje jelenik meg.
Az elmarasztalt pártfőtitkárt pedig reflexszerűen nagy Ő betűvel írja.
Imre bátyám – mert felajánlotta, hogy ily módon tegeződjünk – végül is
mindig kommunista „emlők” tején élt. Még akkor is, amikor hosszú évekig
(Előre-főszerkesztői rangjából rendre lefokozva) egyszerű lakáshivatali
inspektor lett. Maga sem tagadta e tényt. Amikor 1968-ban nyugdíjba ment
– „nyugdíjba küldtek”, pontosít fent említett könyvében – „krajcárral
sem kapott kevesebbet”, mint amennyi az inspektori fizetése volt (207.
oldal, Pengeváltás).
Becsülnöm kell őszinteségét.
– Tudod, Sándor, hogy az 1956-os októberi népfelkelést elítélő, a Román
Munkáspárt KB-jához intézett alázatos hangvételű, hajbókoló
marosvásárhelyi írói állásfoglalást kik írták alá? Sorolom: dr. Antalffy
Endre, Gagyi László, Gálfalvi Zsolt, Hajdú Győző, Kemény János, Kovács
György, Metz István, Molter Károly, Nagy Pál, Oláh Tibor, Sütő András,
Szabó Lajos, Tomcsa Sándor, Tompa László… Ha észrevetted, a
legjelentékenyebb marosvásárhelyi író, Székely János neve nincs az
aláírók között! – mondotta egyszer, amikor a Körös jobb partján, valahol
a Szacsvay-szobor körül összetalálkoztunk.
Aztán még Páskándi Gézát is dicsérte. Röviden elmesélte, hogy első verseskötetét (Piros madár) ő szerkesztette
– 1957-et írtak…A Páskándit megillető tiszteletdíj kipostázását a már
letartóztatott költő nevére megtiltották. Nos, én meg elküldtem a szülei
nevére!
Aki Székely Jánost szereti, aki Páskándi Gézát így becsüli, az rossz ember nem lehet, vontam le magamban a következtetést.
– Te szalontai születésű vagy – szólt hozzám egyszer, talán a Fáklya
szerkesztőségének folyosóján. – Amikor a váradi lakáshivatal
kistisztviselője lettem, vesztes helyzetemben legelőbb Az elveszett
alkotmány, Arany János komikus eposza nyújtott megpihenést – fogalmazott
pedánsan. – Arany egyik kedvenc költőm… Büszke lehetsz Nagyszalontára!
– Imre bátyám, én az arcod szederjes színéből valami szívbetegségre
következtetek. Megengeded, hogy egyszer megvizsgáljalak? – kérdeztem
tőle rokonszenvemet kifejezendő. (Lám, már én is „szertartásosan”
fogalmazok, mint annak idején Robotos Imre…)
– Arcjellegem öröklött. Az egészségemmel semmi baj. Ám ha nagyon
ragaszkodsz hozzá, majd egyszer – engedett végül, a jövőbe taszítva a
„lelkes kisdoktor” ajánlatának reális elfogadását.
Nem tágítottam, kérésemet – lila arcszínét látva – többször
megismételtem. Rejtett szívbetegségre gondoltam, oxigénhiányra, a nyaki
verőerek szűkületére. Végül is kötélnek állt és megengedte, hogy
Körös-parti, majdnem városközpontbeli lakásán megvizsgáljam. Lényeges,
hogy 1968 után…
Szívbetegségnek, az agy oxigénellátási zavarának semmi jelét nem
találtam. Imre bátyám elégedett mosollyal vette fel újra ingét és
házikabátját, „én előre megmondtam!” kiszólással.
Akkor nem szólt a tényről: azért tudta olyan biztosan, hogy nincs
szívbetegsége, mert – horribile dictu – szívbetegséggel nyugdíjazták!
Három évvel a nyugdíjkorhatár előtt. A lakáshivatal elnökének
közbenjárására, „pilával”… A kitalált hamis diagnózis éppen jó
egészségét konfirmálta. Groteszk helyzet, a kor valósága – ezt ő maga
jellemezte így.
Orvosi buzgóságommal tehát túllőttem a célon. Most gondolom végig:
meglehet, hogy gyanakodott rám, amikor egyre halasztotta a rámenősen
kért vizsgálatot. Vajon nem a betegnyugdíját akarom „megfúrni”? Azzal,
hogy végül is engedett, elismerte, bízik bennem.
Betegségei (akkor) nem, de hibái voltak-e Robotos Imrének? A kérdést az a
Bajor Andor teszi fel egy Igaz Szóban megjelent köszöntő írásban (Közös
tragikomédiánk), akivel kölcsönösen jó barátnak tekintették egymást.
„Voltak… hiszen sokfajta helyzetben, szomorú és bolondos szerepekben
tevékenykedett… Ám minden szerepében szertartásos ünnepélyességgel
őrizte emberségét.”
Magam, aki a Nagyváradon megismert Robotos Imréről szándékoztam írni,
itt visszavonulok. A „mindenféle szerepek” megideologizálását másokra
bízom. Színes téma. (Kibontásához ne feledtessék: Robotos Imre
csodálta-irigyelte az oppozíciós-maliciózus szellemeket, így az Arany
János fordította Arisztophanészt. Kérdés: 1956-ig miért nem követte
őket?)