Balázs Tibor
Balázs Tibor költő, könyvkiadó (Aranyosgyéres, 1958). A kolozsvári egyetemen szerzett tanári diplomát, Nagyváradról telepedett át Budapestre 1989-ben, ahol megalapította a Littera Nova kiadót. Első verskötete Kék sirályok címmel jelent meg a Kriterionnál, 1987-ben.
Az idegenség hatalmi képzetei Horváth Imre (1906–1993) költészetében
„Isten nem illik a világhoz.”1
Horváth Imre Szókratész című versében az énprovokáció nem áll meg a Julien Benda-i, a babitsi „írástudók árulása” gondolatkörénél, hanem a tamási etika actus humanusát eleveníti fel (szemben a kényszerűségek determinálta actus hominis-szel), mely értelmében csak a szabad személy lehet az erkölcsi tevékenység alanya:
„Fuvoláján új dallamot próbált,
míg töltötték a méregpoharat.
Csak az állja ki itt a próbát,
kinek halála életakarat.”2
Horváth Imre költészetében a jaspersi „megjátszott” és „hiteles” kudarc egyaránt jelen való:
„Nem a madár kell, csak a tolla,
ha zászlóként lengeti szárnya.
Nem is a toll – az is csak forma –
csupán a madár szárnyalása.
Nem is röpte, csak a röptének
elmosódó rajza az égen.
Még az sem – csak a repülésnek
képzete a képtelenségben!”3
A kudarc megjátszott: a költői énprovokáció akarja a kudarcot, hiszen minden dolog végét akarja: „a repülés képzetét a képtelenségben”. A kudarc hitelessé válik, hiszen az én nem a saját ontikai végességéről való tudását helyezi el valamilyen Isten nélküli dimenzióban, hanem éppen fordítva: azt a transzcendens örökkévalóságot akarja, amelyben a saját egylényegűséget mutat a személyes Istennel:
„Indulok az Isten elébe,
aki nálam nem megbocsátóbb,
aki ellen hozzá kiáltok,
aki tudja: voltam eretnek –
s aki önmagammal büntetett meg.”4
„A nem tervezhető és ésszerűen nem kívánható kudarcban tapasztaljuk meg a létet”5 – írja Jaspers. „Az elrejtett Isten egyre messzebbre húzódik vissza, ha általánosan és mindenkorra meg szeretném ragadni és föl akarnám fogni; de mérhetetlenül közel van valami egyszeri helyzet abszolút történetiségén keresztül való beszédében.”6 A lét megközelíthetőségét a romániai magyar költő is a filozófiai hitben látja. Isten megtapasztalhatóságát a feltétlen követelményben, a szabadságban, a határhelyzetekben, a kudarcban, a kommunikációban érzékeli:
„Én testvérem, lásd, pirulok miatta,
de nem tudom, kis életem ki adta –
és a halál célját sem ismerem.
Nem ismerem sem magamat, sem téged –
s e mindenható ismeretlenségek
roppant örvénye: az én Istenem.”7
Horváth Imre gondolatvilága ugyanakkor önellentmondásokkal terhelt, amikor a kor elvárásainak próbál megfelelni. Ugye te is unod már című 1939-es keltezésű négysorosa Mózes Hubának az 1972-es megjelenésű Férfiúdal – A baloldal költészete 1933–19448 című antológia szerkesztőjének értékelése szerint szintén emblematikus darab, holott a „kulináris” (Jauss) írásmű megkérdőjelezhető és megfellebbezhető analógiát posztulál a militarizmus és a pietizmus között:
„Ugye te is unod már
e kort, mely nem világít,
mint a katonák marsát,
mint a papok imáit?”9
„Mint híd alatt háló áldott szegények, oly szegény légy. Vagy náluk is szegényebb”10 – indítja Horváth Imre Ha egyszer hangod támad című, az elszegényedések, a tömegek anyagi nyomorának korszakában formálódott versét. A krisztológiai metaforát interiorizálja, írja újra, adaptálja, provokálja az alkotó, aminek minimális köze lehet a deklarált marxizmus baloldaliságához, hiszen a marxizmus egyenlőségen alapuló anyagi jólétet ígér, amit forradalmi úton lehet elérni, nem pedig a morál empatikus közvetítésével, az örökkévalóság ígéretével. A krisztológiai azonosulás vágya kimerül a beszéd teátralitásában.
A költői énprovokáció a lényeget nem érzékeli, azt, hogy az egzisztencia kudarcra ítéltetett a töredékes világban, hiszen a teljességre történő irányultságában éppen a teljességről kell lemondania:
„Jobb a vénnek, ki mindenkitől éhen
pusztulhat el. Nincs inge, ágya, fája...
Rabnak is jobb, ki bitóra ítélten
az óráit már ujjain számlálja.”11
A lévinasi filozófiában kifejtett létezés arctalanságával („il y a”) szembesül a költő anélkül, hogy eljutna a másik ember transzcendenciájának megmentéséig, hiszen megfeledkezik Isten – a világot és az ént egyaránt felülmúló – transzcendenciájáról. A krisztusi teleologikus léthelyzet ekként rongálódik irodalompszichológiai véges képletté, plágium-szociofotóvá.
A Ha egyszer hangod támad agitatórikus-programatikus gondolatának ugyanakkor szemléletesen és eszméltetően mond ellent a következő két sor:
„Tiszta légy, mint a gyolcs, mit sebre kötnek.
Légy oly szabad, mint a be nem kötött seb.”12
Mint ahogyan a valóban emblematikusnak tekinthető A sárga ház című költeményében (Horváth Imre a háború idején itt keres menedéket) az én társadalmi-politikai és ontikai idegensége egyaránt megjelenik:
„Fent a hegyen fénylik az idegosztály.
Tavasszal még te is ott fent napoztál –
s most mint árnyék lebegsz a zártosztályon.
Hitted-e, hogy Isten így kirostáljon?
[...]
És néhanap az élet bekopog.
Míg ideért, a színe lekopott.
És néhanap bekopog a halál –
s itt ő is mintha haldokolna már.”13
Az akárki világa itt szembesül a személyiség világával; a személyiség ebben a provokációban fordíthatja idegenségének hatalmi képzeteit az erőszak metanarratívája ellen.
A költői én ontikai bizonytalansága a heideggeri létezés kinnlevőségét feltételesíti: „hátha nem halál – csak halálka”.14
1 Horváth Imre: Égbe kiáltó (részlet), in Isten kezében. Romániai magyar költők istenes versei (válogatta és szerkesztette Lisztóczky László), Castrum, Sepsiszentgyörgy, 1993, 316. o.
2 Horváth Imre: Szókratész (részlet), in uő: Megrövidült végtelen. Versek. Kriterion Könyvkiadó, Bukarest, 1987, 13. o.
3 Horváth Imre: Absztrakció (részlet), in i. m. 29. o.
4 Horváth Imre: Penitencia (részlet), in i. m. 51. o.
5 idézi Nyíri Tamás: A filozófiai gondolkodás fejlődése (ötödik javított és bővített kiadás), Szent István Társulat, Budapest, é. n. 418. o.
6 idézi Nyíri Tamás uo. 418–419. o.
7 Horváth Imre: Az én Istenem, in: Isten kezében, 17. o.
8 Dacia Kiadó, Kolozsvár, 1972, 55. o.
9 Horváth Imre: i. m. 55. o.
10 Horváth Imre: Ha egyszer hangod támad (részlet), in i. m. 55. o.
11 Horváth Imre: Nekik jobb (részlet), in i. m. 57. o.
12 Horváth Imre: Ha egyszer hangod támad, in i. m. 55. o.
13 Horváth Imre: A sárga ház (a X. és a XIII. részlet), in: Álmok szállodája. Erdélyi magyar költők 1918–2000 (válogatta és a bevezető sorokat írta Balázs Imre József) Kalota Könyvkiadó, Kolozsvár, 2002, 96–97.o.
14 Horváth Imre: Sánta képzet, in uő: Megrövidült végtelen, 64. o.