Trencsényi László
Más nevelő más növendéke
Esszé a nevelésről
Az alábbi esszé a folyóiratunkban megszokott stílustól,
hangvételtől eltérően szól a pedagógia, a pedagógus lét egyik fontos,
ha nem a legfontosabb kérdéséről, nevezetesen arról, hogy a hagyományos
pedagógusi attitűd, nevelési stratégia alkalmas-e a korábbitól szinte
minden tekintetben különböző gyerek megszólítására, formálására.
|
|
De mi nem megyünk.
De mi nem megyünk.
Mert a mi szarvunk
Ajtón be nem térhet,
Csak betér az völgyekbe;
Karcsú testünk
Gúnyában nem járhat. |
|
(Román kolinda Bartók Béla gyűjtésében,
a Cantata Profana című kórusmű szövege) |
Bevezetésképpen félreértések elkerülése végett
nyomatékosan előre kell bocsátanom: van értéktudatom, s van
olykor önsorsrontó morális normarendszerem is. Mégis fel kell tennem
a kérdést: mennyit ér a nevelő befolyása? S igen sokszor érzem, bármilyen
kegyetlen érzés is, hogy csak kárnak vagyunk, a nevelői beavatkozás,
az iskolai ártalmak olykor csakugyan több kárt tesznek, mint hasznot...
Ez az írás erről az érzésről, erről a közérzetről szól.
Történetek, esetek következnek majd egymás után. Úgymond egyedi
esetek: kitaláltak klasszikus műalkotásokban megörökítettek és
megtörténtek. Gondolatom lényege fűzérükben, logikai sorrendjükben
rejlik. Kérem az olvasót, kövessen e nehéz kalandban!
A neveléstörténet sokkal inkább azokat a sikertörténeteket
tartja számon, ahol a növendék beteljesíti, beteljesítette nevelője
álmait, elképzeléseit, elvárásait. Most éppen az orosz Gyerzsavin
a XVIII. század ünnepelt költőfejedelme, ki emlékszik már rá?
és az ifjú Puskin találkozása jut eszembe a Carszkoje Szeló-i líceumban.
Az idős költő felvillanyozottan mutatott a diákra, meghallván verssorait:
Íme, ő az, aki felvált engem! Mindnyájan várunk ilyen pillanatokra,
ha ritkán is adatik meg pályánk során: éltetni ez életet, ezért szegődtünk
nevelőnek, hogy lássuk virágba borulni gyengéden ápolt palántáinkat.
Miközben egyre bizonyosabbak vagyunk abban, hogy nemcsak rosszak
nem miattunk (általunk) lesznek növendékeink, de jók sem igazán.
Mint ama bizonyos szőlőszem: megannyi napsugár érleli szinte észrevétlenül.
S bizony meglehetősen borongós, ködös időben jó, ha egy-egy halvány
sugárként valóban ott a mi pedagógusi, nevelői sugárzásunk
a jól, rosszul beért gyümölcs édességében, ízében. Ez hát a realitás.
Akár örülünk neki, akár nem.
S ezzel akár be is fejezhetném a nevelésről szóló elmélkedést.
Dehát még mindig bármilyen kegyetlen is ez az egyszerűbbik felismerés.
A súlyosabb, megrendítőbb megközelítése a kérdésnek Ancsel Éva bátorságát
dicséri. Idézzük csak a CIII. bekezdést (ama bizonyos, emberről
szóló százkilencvennégyből):
A legjobban mégis azoktól félek, akik nem akarnak földrészeket
hódítani, népeket leigázni, bemutatkozó szónoklataikban nem rázzák
az öklüket senki ellen, csak azt ígérgetik roppant nyugalommal és
türelemmel, hogy meg fogják változtatni az embereket. Nem azért ijedek
meg ettől, mert ez oly nehéz, sőt lehetetlen, hogy máglyákat kell
emelni megfélemlítés céljából, hanem azért, mert az embert rettentő
könnyű rávenni a megváltozás látszatára. És azért is félek,
mert nincs despotább szenvedély ennél: megváltoztatni az embereket.
Ha pedig azt mondják nekem megnyugtatás céljából, hogy mindezt
természetesen jó irányban s az érintettek érdekében kívánják tenni,
akkor már válaszolni se merek, de arra gondolok, hogy veszélytelenebb
lenne a csillagok pályáját jó irányban megváltoztatni.
A nevelő és a növendék tudomásul veendő alapviszonyáról egy
alig-alig játszott szovjet film jut eszembe. (Egyébként azért játszották
ritkán, mert maga Hruscsov tiltotta be mint destruktív művet.) Hucijev
nevű rendezőnek Mi, húszévesek című filmdrámájában a főhős korának
drámai viszonyain vívódó huszonéves értelmiségi fiatalember amolyan
modern Hamletként megidézi apjának szellemét, tanácsot kér. S megjelenik
az atya (mint szellem) a Vörös Hadsereg köpenyében, sisakjában porosan,
véresen: Fiam, én nem tudok neked tanácsot adni, én sosem voltam
huszonéves, 19 évesen estem el a fronton... Egyre gyakrabban gondolom
azt, hogy a jelenet önmagán, konkrét történetiségén túlmutató igazságról
szól. Sosem leszünk annyi idősek, mint fiaink, hátrányunk,
elmaradásunk (mégha a nevelői hivatás köpönyegébe bújtunk, akkor is)
általában véve behozhatatlan.
Hiszen megannyi morális dilemmában önmagunk számára is nehezen
tudunk eligazodni (miközben ismétlem van értéktudatom és normarendszerem),
milyen erkölcsi alapon döntünk más (történetesen növendékeink)
helyett. Lámcsak hogy magamról beszéljek , helyesen tettem-e pedagóguspályám
első két évtizedében (1970-től 1990-ig), hogy így hiszem hatékonyan,
jól dolgoztam (falusi általános iskolában, az úttörőmozgalomban, állami
kutatóintézetben)? Hiszen ezzel mégiscsak késleltettem ama rendszer
összeomlását, késleltettem a rendszerváltást. Talán tartottam volna
vissza teljesítményemet, ez lett volna az erényes cselekedet?
Hiszen erről szól a híres film is slágerré
vált indulóját gyakran fütyüljük ma is , a Híd a Kwai folyón.
Miről is? A japán hadifogolytáborban sínylődő angol mérnök-katonák
számára nagy feladat adatik. Őrzőik egy híd építését bízzák rájuk.
A híd emberi mű, humanista alkotás, a természet megszelídítése,
az élet hídja. Az adott konkrét esetben: az ellenség felvonulását
könnyítené majd meg. A mérnököt elragadja az építés szenvedélye,
a feladaté. Miközben fogolytársai a szabotázsra, a felrobbantásra
készülődnek. Nos, kinek van igaza erkölcsi értelemben? A válasz
nem könnyű. Ismétlem, magunk számára sem. S van-e jogunk növendékeink
nevében, helyettük megválaszolni a dilemmát?
S az élet, a világ igazi, nagy kérdései mind-mind
ilyen nehezen megválaszolható erkölcsi dilemmák. Itt van Spielberg
új filmje. Ryan közlegény megmentése. (Mint kamaszfiú édesapjának
naprakész tájékozottságom van a kurrens amerikai filmgyártásban.)
Itt arról van szó, hogy a partraszállás során elesett három testvér,
s kiderül: a negyedik valahol a kontinens belsejében, az ellenség
hátában még él. A vezérkar a legkiválóbb amerikai katonákból állít
össze kommandót: keressék meg a fiút tűt az égő szénakazalban
, s élve mentsék ki a háborúból, a főparancsnok nem akar az édesanyának
még egy gyászjelentést küldeni. S elindul a kis csapat, s annak rendje-módja
szerint a legjobbak sorra odavesznek a nácik gyilkos tüzében. Fogyatkozó
létszámmal, fogyatkozó hittel haladnak Franciaország belsejébe. A
fiút nem is ismerik, azt se tudják róla, érdemes-e a sokszoros
áldozatra. A küldetést mégis teljesíteni kell. Hát igazuk van? Feláldozható-e
annyi kiváló egy akármilyenért? Mit tanácsolnának nevelőként növendékeiknek?
Könnyű a válasz?
Könnyű-e a válasz Jób egészen közvetlenül pedagógiai kérdésfelvetéseire?
Gyöngyössi Imre és Kabay Barna filmjére utalok, a Jób lázadására.
Jób, a szabolcsi zsidó szatócs keresztény fiút vesz magához az árvaházból,
mert teljesíteni kívánja Teremtője parancsát, utódot nevelni a világra.
S jól tudja: hitsorsosainak közös sorsa lesz az elhurcolás, a halál
1944-et írunk. A kisfiú nehezen illeszkedik új családjába, de aztán
annál mohóbban szívja magába nevelőszülei emberségét, kultúráját.
Jób maga sem tudja, mit tegyen. Egyszerre kívánja fiának identifikációját,
másfelől ellenzi is ezt, hiszen ezzel csökkennek a kisfiú életben
maradási esélyei. Megrendítő zárósorok. Zötyög a szekér az alföldi
sárban, megbélyegzetten szoronganak az ülésen a szülők, a kisfiú utánuk
rohan. Papa hé, itt vagyok, én vagyok! S Jób hangosan, hogy a kísérő
csendőr is világosan értse, leszól: Nem tudom, ki vagy, nem ismerlek...
Mit kellett, mit lehetett volna válaszolnia? Melyik a morálisan helyes
döntés? Ki vállalná fel helyette?
E körben utolsó irodalmi példám világosan utal a kérdésfeltevés
etikai-filozófiai forrásvidékére. J. P. Sartre tragédiájáról van szó,
a Temetetlen holtakról. Ez is háborús történet. A francia partizánok
a kivégzés előtti éjjel megölik legifjabb, leggyengébb társukat: így
kívánják őt megkímélni a hajnalban rá váró még nagyobb szenvedéstől.
Drámai döntés, nem könnyű meghozni, de humánus indítéka elvitathatatlan.
Igenám! De hajnalra fordul a helyzet: a rabok hirtelen szabaddá lesznek.
Szabaddá, s ebben a pillanatban visszamenőlegesen gyilkossá
is egyben. Nevelőként milyen irányban befolyásolnák növendékeik morális
döntését?
Beszéljünk hétköznapibb, kevésbé kiélezett, más megközelítésben:
közvetlenebbül pedagógiai kérdésekről! Lám, itt van egyik kis létszámú
nemzetiségünk legendás története. Az egész közösség szerető, figyelő
szeme kísérte D.-t már középiskolás korában. Csillogó, okos, érdeklődő
nagylány volt, néprajzi pályázatok győztese. Testületi határozattal
iskolázták be érettségi után az anyaország híres egyetemének néprajzi
fakultására. Ő lesz az! Ő lesz, aki majd kitanulja a mesterséget,
s felgyűjti, megírja, megörökíti nemzeti kisebbségünk néphagyományainak
monográfiáját. D. kiváló diák volt a szomszédos fővárosban is. Néhány
évvel diploma után meg is írta a híres nagymonográfiát. Egy afrikai
fekete közösség néphagyományairól. Ugyanis diákéveiben elérte a szerelem,
egy afrikai törzsfőnök fiába szeretett bele, összeházasodtak, hazautaztak.
S D. teljesítette feladatát. Csak éppen nem azt, amit idehaza
vártak volna el tőle. Marasztaljuk ezért őt el?
Nehezebben szólalok meg a következő gondolatkörben. Itt már
vérre megy. Saját, megélt példáim. Gyermekeim nevelkedésének
tanulságai.
Az első igazi pedagógus-rémtörténet. A legnagyobbal esett meg
középiskolás korában. Valami affér volt az osztályfőnökkel. Végül
lányom adta fel, tudomásul vette a tanári megoldást. De ez nem volt
elég!
Nem igazán fogadtad el, amit mondtam. Addig várunk, míg le
nem sütöd a szemed! hangzott a hatalmi szó a katedra felől. A kamaszlány
állt a padban, körülötte a növekvő feszültségben elcsendesedett osztálytársak.
Hosszú percekig némaság. Aztán az egyik fiú súgó szavai után, sírással
küszködve elpislogja magát... Akár túl is lehetnénk a hátborzongató
eseten. De még nem elég. Szünetben magához intette a tanár (nevelő?)
növendékét:
Nem fogadom el, mert végül a szemlesütés nem nekem szólt,
hanem osztálytársadnak.
Kell ehhez kommentár? Pedig szinte mindennapos eset.
Szinte észre sem vesszük, amikor elkövetjük. Műhiba nevelői
célzattal.
A középső története szebb. Vigasztaló. Bár ez sem kezdődött
valami jól. A nemzetközi fesztiválsikereket halmozó ötfős kiscsoporttal
egyszercsak meggyűlt a baja az iskolának. Két tagját osztályismétlésre
buktatták.
Tetszik tudni magyarázta az osztályfőnök lányom anyjának
, ezt a bandát szét kellett robbantani. (Lám csak, egy pedagógiai
koncepciós per! Ilyen esetekre mondom a szakmára: hogy csak
ártani tudunk, csak kárnak vagyunk...)
De nem itt ért véget a történet. Valika néni örökítsük meg
nevét tárt karokkal fogadta, várta már a pótvizsga napján a lebukottakat.
Tudta, hogy nem lesz könnyű dolga? Fél év után fogadóórán mondta nekem
szomorúan:
Képzelje, még mindig nem szeretett meg engem. (Ha itt hagynánk
abba a történetet, akkor a pedagógiai bestia jelenségét írnánk le,
de nem itt van vége. Valika néni folytatja a mondatot) De tudom,
hogy még ehhez várni kell, hogy ez sok időbe telik...
A nagylány valóban érthetően igen sokára fogadta el új osztálytársait,
igen sokára fogadta el új osztályfőnökét, igen sokára, talán érettségi
után vált bizalmivá kapcsolatuk. A történethez ráadásul az is hozzátartozik,
hogy a banda tagjai ma már édesanyák, dolgozó nők azóta is mindennapos
barátnők.
E családi körben utolsó történetnek így illik magam vagyok
az egyik főszereplője. Apa és fia. Aki ismer, tudja, hogy eszmélésemben
az újfolklorizmus milyen nagy szerepet játszik, Sebőék, Jánosiék
barátsága, a táncház mind-mind már majdnem kész emberként ért a hetvenes
évek elején, szerettem, tudtam, beletanulni igazán nem sikerült. Sebaj!
Majd a fiam! A legkisebb fiú. A szülői remények beváltója.
Egyben a szülői remények beváltásának utolsó esélye. S bármily
fájdalmas! Dániel nem lett táncházas! Los Angelesbe vágyik,
s hip-hop-zenekara van.
Ez idő alatt értettem meg, hogy ez az én problémám.
Nem az övé. Ő jól-e, rosszul-e, általam-e, nélkülem-e? halad a
maga útján. Ekkor értettem meg a lényeget: a másság voltaképpen
a másik önazonossága! Két szuverén univerzum találkozása
a nevelési alapviszony is! Egyetlen dolog van, amit tehetek tehetünk:
a folyamatos ha úgy tetszik rendíthetetlen énüzenet,
énközlés. A kölcsönös elfogadás hídján, valóságos interakciójában
lehet szó egyáltalán értékközvetítésről. (Jaj, az út lélektől lélekig.)
Van egy történetem V. Erzsiről, egykori palócföldi
tanítványomról. Pályakezdő tanár voltam egy falusi iskolában. Vele
volt a legtöbb bajom. Ahogy mondani szokták: szemtelen volt, hajlíthatatlan,
dacolt. Ekkor találtam számára versmondó versenyre készülve
Petőfi versét, a Természet vadvirágát.
Nem verték belém tanítók bottal a költészetet,/iskolai
szabályoknak lelkem sosem engedett... szavalta Erzsi fennhangon
önmagára ismerve? , sorra nyerte vele a versenyeket. Olykor fel
is engedett ilyenkor. Jelentem, ő is csak ember lett. Ma egy Pest
megyei település egészségügyéért felelős. Évekkel az iskola
befejezése után kerestük meg egymást, s azóta is tart emberi, baráti
kapcsolatunk.
Illik valami biztatóval befejezni. Két szép idézetem van. Az
elsőt Csoóri Sándornál olvastam vagy negyedszázada eredetileg a
falusi közművelődésről írta jeles szociográfiájában:
Szólj bármiről, ha megérzik hangodból az emberi szót, felkelnek
közönyük küszöbéről és körülnéznek a világban.
De jó lenne valami, eredetileg is pedagógiai kontextusban született
bonmot.
Milyen legyen a nevelő? Áradjon belőle titokzatos áram
módján az őszinteség és a szabadság, tudjon egyformán adni és elfogadni.
Ne sokat törődjön aztán más egyébbel. Az áramkör megindult s elvégzi
a többit.
Karácsony Sándor írta. Ma sem tudok pontosabbat.