Horváth Attila
A másság mint nevelésfilozófiai probléma
A szerző a másság, az egyes emberek közötti különbségek
mibenlétére, a másságról történő tudományos gondolkodás fejlődésére
vonatkozó elméletek történeti áttekintésére vállalkozik. Bemutatja
továbbá azt, hogy a pedagógia milyen módon közelítette meg, milyen
technikákkal kezelte az átlagtól eltérő gyerekeket. A tanulmány
néhány, a másság pedagógiai értelmezésére vonatkozó tétel közreadásával
zárul, ezek közül talán a legfontosabb: a másság fogalma csak a normativitás
fogalmával együtt létezik. A norma, a statisztikai norma az átlag;
a statisztikai szórás pedig a másság.
|
A modern euro-amerikai nevelés egyik alapvető paradoxona, mely felett
oly bájos könnyedséggel siklik el keleti és nyugati oktatáspolitika
egyaránt, hogy miként lehet egyszerre érvényesíteni az irányíthatóságot
könnyűvé tevő, egyenlőséget sugalló szervezeti uniformitást az egyénre,
az individuális különbségekre való megengedő odafigyeléssel. Hogyan
lehet az iskola uniformizált/uniformizáló és egyben differenciált,
egyéni? Miként lehet az egyénre való odafigyelést, képességeihez és
érdeklődéséhez való alkalmazkodást összeegyeztetni például az átjárhatóságot
lehetővé tevő standardizációval?
Járható-e vajon az az út, hogy az egységesség és különbözőség
mértéke, aránya a döntést igénylő kérdés? Vagy egyes
dolgokban egységesnek, uniformizáltnak kell lennie az iskolának, míg
másokban meg kell engednie a különbözőséget? A válasz nyilvánvalóan
nem egyszerű, bár kétségkívül vonzó alternatíva a paradox probléma
leolvasztása egy kellően rugalmas, megengedő kompromisszummal. Sajnos
azonban, ha azt mondjuk, hogy bizonyos dolgokban uniformizáltnak kell
lennie az iskolának, bizonyos dolgokban pedig nem, akkor további új
kérdések nőnek gombaként az épp imént megválaszolt helyett. Az első
mindjárt szemantikai jellegű: lehet-e valami kicsit (vagy nagyon)
egyforma, uniformizált? Lehet-e mértékében jelölhető a másság (lehet-e
kicsit fogyatékos valaki és kicsit cigány)? Vagy esetleg nem is ezeket
a kérdéseket kellene feltenni? Segít-e vagy hátráltat az összehasonlítás,
a normakontroll?
Ez a dolgozat nem válaszol ezekre a kérdésekre, bár a
szerzőnek nyilván van ezekről véleménye és talán a kérdésfeltevések
is sugalló jellegűek. Feladatunk az elkövetkező években nem is az
azonnali kérdésekre való azonnali válaszok megadása, hanem annak a
konzisztens elméleti végiggondolása, hogy mi lehet az iskola válasza
a társadalom egyre növekvő divergenciájára: próbáljunk-e ellenszegülni
a rétegződés egyre erősebb folyamatának, fékezni próbáljuk-e, vagy
tudomásul vegyük és intézményeink alkalmazkodjanak ehhez?
A másság, az azonosság, az egyenlőség és egyenlőtlenség mint
a gondolkodást vezérlő problémák modern fogalmak. Nem mintha nem lett
volna egyenlőtlenség a polgári társadalmak előtt, sőt, az a világ
rendjéhez tartozó természetességként létezett, s mint olyat értelmezni
és mérni sem volt értelme. A standardizáció, a norma az ipari forradalom
gépi tömegtermelésének természetes terméke volt, s voltaképp az összehasonlításon
alapuló egyformaság ebben az időben válik értékké: míg vagy száz évvel
ezelőtt az érték az volt, ha nem volt két egyforma kazetta egy hatalmas
díszterem mennyezetén vagy hogy egy templom minden vízköpője egyedi
arcot kapott, most a londoni világkiállítás hatalmas és teljesen méret-
és mintaazonos elemekből álló Kristálypalotája a csoda. A kor teljesítménye
nem egyedi darabok megalkotása, hanem tetszőleges mennyiségű teljesen
azonos tárgy létrehozása. A kontroll az összehasonlítás, eszköze a
kvantifikálható, számszerűsíthető mérés.
A norma, a standardizált norma a sokaság által statisztikai
mutatók nyomán kreált objektív dolog, nem vallási vagy személyes
autoritás terméke, mint az korábban volt. A kísérlet és megfigyelés
váltja fel a skolasztikus kontemplációt, s a személyes akaratot pótolja
a tudomány semleges rendje. Mindez azt is jelenti, hogy a normától
való felfelé vagy lefelé való eltérés objektív módon és számszerűsítve
is meghatározhatóvá vált.
Az ipari forradalom mennyiségre koncentráló köznapi filozófiája
azt is jelentette, hogy a dolgok értéke dinamikájukban rejlett. A
fejlődés mint a növekedés folyamata jelenik meg, az érték a
növekedési ütemhez kapcsolódik. A darwini gondolatok magjai nyilvánvalóan
e gondolatkör termékeny talajára estek a szociáldarwinizmus megszületésekor,
mikor Spencer megalkotta híressé vált axiómáját (survival of
the fittest a legalkalmasabb túlélése), vagy mikor Malthus1 felállította szintúgy legendássá
vált elméletét az emberi fajok kihalásáról. A másság nevelésfilozófiai
értelmezéséhez tehát vizsgálnunk érdemes az azonosság-különbözőség
(másság) fogalmak és a fejlődéskoncepciók geneológiáját.
A másság filogenetikai és ontogenetikai magyarázata
Különösség és azonosság filozófiai legitimizációja
mint nyelvi és gondolati antinómia, azaz a két fogalom összekötése
ellentétként, karteziánus gondolat. Descartes jelentősége a
nevelésfilozófiában nem elsősorban a gondolkodás fókuszba állítása
volt, hanem, hogy rendszere váltást jelentett a hasonlóságok kutatásával
analógiákra építő holisztikus világszemléletről a különbözőségeket
kereső analitikus és összehasonlító gondolatrendre. Descartes után
a világ nem a dolgok, hanem a fogalmak rendje szerint tárgyaltatik,
a világ először ábécésorrendbe rendeződik (enciklopédiák), majd korrekt
taxonómiákba (Linneus, Systema naturae, 1758). Linné állítja
először rendszerbe a fajokat, köztük az emberieket is (homo sapiens
afer, a. m. afrikai ember és homo sapiens europaeus, a. m. európai
ember), bár rendszerében még durván keverednek a karaktervonások és
az anatómiai megfigyelések.
A gondolkodás különbözőségekre építő kvantitatív módszerének
másik, a taxonómia szinkronrendszerétől eltérő dimenziója az idő jelentőségének
növekedése, amely épp úgy egységekre bontva és mértékbe állítva válik
fontossá, mint a dolgok rendje. Az idő rendszeres mérése és a napi
élet toronyórával jelzett metronómmal való szabályozása egyidős a
taxonómiák tudományelméleti megjelenésével L. Mumford (1934)
lenyűgöző elemzést ad erről a folyamatról. Az idő egyben a világ fejlődésének
mércéje is, és mint ilyen az alacsonyabb fejlettségtől a magasabb
fejlettséget megkülönböztető mértékegység. Darwin annyiban tesz újabb
lépést a gondolkodástörténetben, hogy a taxonómiát látszólag idő-,
valójában azonban értékdimenzióval látja el. A taxonómia sajátsága
ugyanis, hogy hierarchikus, szintjeiben implicit módon mindenképpen
megjelenik az alsóbb- és felsőbbrendűség, a bonyolultság foka, a fejlődésben
elfoglalt hely. Darwin fejlődéselméletével megnyílt az út a szinkrón,
egyidejű különbözőségek fejlődéstörténeti értelmezéséhez, azaz,
hogy a fejlődéstörténeti taxonómia szerint jelenkori normához viszonyított
eltérés diagnózisa után a deficit mértéke szerint a hierarchiában
lefelé lépve meg lehessen találni a korábbi (nyilvánvalóan
primitívebb) lépcsőfokot, ahová a vizsgált deviancia tartozik. Gyakorlatilag
és magyarul ez azt jelentette, hogy modern kori tudományos magyarázat
születhetett az emberi faj szinkron sokféleségére és egyben legitim
kategorizálására. A primitív, azaz nem európai népek és emberfajták
tudományos, azaz számszerűsíthető és statisztikailag elemezhető összehasonlító
vizsgálata megnyugtató választ adott a kisebbség uralmának legitimizációs
kérdéseire.
Először a Darwint követő Broca kraniometriai2 vizsgálatai
kísérelték meg a szubnormalitást fejlődéstani érvekkel magyarázni.
Paul Broca, aki a párizsi antropológiai társaság nagy tekintélyű alapítója,
elsősorban az agykoponya űrméretével, illetve az agy nagyságával magyarázta
a fehér, tehetséges, jó társadalmi háttérrel rendelkező, felnőtt és
férfi faj felsőbbrendségét. Broca és kortársai ugyanis a századfordulón
különösebb gond nélkül projektálták a biológiai determinizmus tételeit
egyik csoportról a másikra: az alsóbb társadalmi osztály intellektuális
kapacitása és következésképp értéke éppúgy kisebb volt, mint a nőké,
a bűnözőké vagy épp a gyerekeké.
Ne gondolja senki, hogy ezek a gondolatok szűk körben maradtak:
Montessori, aki a római egyetemen antropológiát is tanított,
szintén elfogadta Broca érveit. Olyannyira, hogy ő maga is mérte a
gyerekek fejkörfogatát intézményeiben, és a nagyobb aggyal rendelkezőknek
nagyobb jövőt jósolt. A gondot mindig a kivételek jelentik a statisztikai
elemzések esetében, különösképp, ha a következtetés filozófiai eredetű,
és előbb van meg, mint a mérések. Ekkor újabb és újabb szempontok
kerülnek elő a tudományok cilinderéből, mint az agy barázdáltsága,
a lebenyek nagysága és elhelyezkedése stb. Lényeg azonban a lényeg,
amelyben a múlt századvég anatómusai megegyeztek: a néger, a nő, a
gyerek agya letagadhatatlan hasonlóságokat mutat.
Sajátos, ámde jellemző lépést tett a szociális másság fiziológiai
magyarázatára a köztudatba is bevonult olasz tudós, Lombroso
elmélete és kutatásai. Lombroso számos bűnözőt megvizsgálva tipologizálta
őket külső megjelenésük alapján, főleg arctípusukat figyelembe véve.
Jelentős felfedezése az volt, hogy a morális deficit nem intellektuális
retardációt jelent sok esetben. Sőt, azt találta, hogy a csalók és
a fehérgalléros bűnözők igen nagy számban az átlag feletti értelmi
képességekkel rendelkeznek. Ez veszélyes felfedezés volt, hiszen ha
a szemléletes képeken bemutatott többszörös gyilkosokat könnyen fel
is lehetett ismerni már arcról is (vö.: lombrosói alkat), addig az
intellektuális bűnözők megnyerő külsejűek voltak. Még szerencse, hogy
Lombroso doktor külön csoportban bemutatja őket, így segítve a megelőzést.
Mindenesetre ő és követői rendkívüli gondossággal keresték és találták
meg a bűnözők és bűnöző hajlamú embertársaikban az állatot,
azaz az evolúciós retardáltat, a fejlődésben megrekedtet. Az ismérvek
a fej és arc berendezkedésétől a lábujjak atavisztikus jeleket mutató
túlzottan nagy távolságán át a tetoválásokig (!) tartottak.
Francis Galton, Darwin ünnepelt unokatestvére, a mérések
és statisztikák mániákusa a múlt század végén 415 híres ember családját
vizsgálva azt találta, hogy a híres emberek 48%-ának a fia, 41%-ának
a férfitestvére, 31%-ának az apja, 17%-ának a nagyapja és 14%-ának
az unokája is híres. A képességek adott szinten felüli megjelenése,
a szupertudós gondolata is XIX. századi képződmény: Verne regényeiben
őt látjuk megjelenni, a jövő fikciójában. Ahogy tehát a primitív
ember időben és a fejlődéstani grádicson hátrébb kerül, úgy az irodalmi
superman az időben előre helyeződik, mintegy megelőlegezve az elkövetkező
filogenetikai lépcsőfokot.
Makromértékben a darwini fejlődéstan rasszista
felhasználása érvényesült a másság filogenetikai alapú magyarázataiban.
Az egyedfejlődés terén azonban a másság ontogenetikus magyarázatokat
követelt meg, ám a kor logikája mely mint láttuk, láncba fűzte a
fogyatékos-őrült-idegen-vadember jelenséget itt is működni kezdett.
Tipikusan XX. századi megközelítésben jelenik meg a retardáció
fogalma, mely a fejlődésben való visszamaradottságot jelöli. Piaget
fejlődéspszichológiájában a darwini fejlődéselmélet ontogenetikai
értelmezésével találkozunk, mely szerint a gyermekkor voltaképpen
út a felnőttséghez, s mindaddig, míg ennek az útnak végére nem érünk,
valójában hiánylények vagyunk. A képlet tehát: Gyermek = Felnőtt
(képességek ö n). A zárójelben a felnőtt (fehér, euro-amerikai,
civilizált) népesség átlagának megfelelő norma szerepel. Minél több
felnőtt normaképesség hiányzik tehát, annál inkább gyermek az egyed,
ez pedig azt jelenti, hogy a fogyatékosok, idegenek, elmebajosok és
deviánsok a gyermekség valamely ontogenetikailag is meghatározható
szintjére kerülnek részben a szakmai és szinte teljességgel a közgondolkodás
területén. Freud és Jung is ezen a gondolati pályán mozognak, amikor
az én szerkezetét kutatják és a bennünk rejtőző ösztönlényt a gyermeki
egoval kötik össze. Az értelmi, érzelmi és szociális retardációval
kapcsolatos viselkedés a bennünk élő gyermekképből fakad és annak
megfelelő. Ha mindez igaz, akkor a gyermekekkel szembeni büntető attitűd
jelenik meg a mássággal összefüggő büntető indulatokban azzal a különbséggel,
hogy míg a normál gyermekek esetében a gyermeki állapot és következésképp
a felnőtt viszonya is átmeneti, addig az elmebetegek, bűnözők, deviánsok
büntetése állandósul.
A felnőtt-gyermek viszony áttételezését számos esetben megfigyelhetjük
szépirodalmi példákon, melyek kiválóan alkalmasak a filozófiai archeológia
módszerével a közgondolkodás rejtett dimenzióinak felfedezésére. Robinson
Crusoe története nem véletlenül jelenik meg a XVIII. század irodalmában.
A civilizáció és a kultúra látszólag szembekerül ekkor a természetes
emberrel vagy az ember természetével. Robinson a civilizált ember
a vadonban. Viselkedése arra irányul, hogy bizonyítsa, az úr, a civilizált
ember a pokolban is úr és annak megfelelően viselkedik. A közfelfogással
ellentétben ugyanis Robinson nem civilizációt teremt, hanem
civilizációt reprodukál a lakatlan szigeten. A különbségtétel
jelentős, ugyanis a főhős nem az adottságokhoz alkalmazkodik egy új,
egyedi kultúra, szokásrend stb. megalkotásával, hanem a hozott otthoni
és tegyük hozzá, hogy igen angol és igen középosztálybeli civilizációját
építgeti a helyi anyagokból. Robinson számára a normál civilizáció
a lényeges. Ha akarnánk, ennél a pontnál érhetnénk tetten Rousseau-t
is, hiszen Emilje számára egyetlen olvasmányként e regényt
javallja. A vissza a természetbe jelszava (melyet amúgy Rousseau
soha nem mondott) tehát valójában a polgári középosztálybeli norma
megfogalmazását jelenti, azt a normát, melyhez képest a másság
értelmezhető lesz majd. A másság pedig meg is jelenik Defoe regényének
második felében, a kannibál vadember formájában, akit Robinson olyan
gyermeknek kezel (s ezt többször említi is a műben), aki fizikailag
felnőtt, sőt ügyes. Robinson párja, Péntek, az analitikus pszichológia
nyelvén szólva Robinson gyermek- és természeti énje, s a regény
tulajdonképpen a robinsoni kulturális felnőtti szuperego győzelméről
szól az ösztönlény gyermek felett.
Markáns módon a XIX. század komplementer irodalmi
élménye a természeti lény, a kvázigyermek szocializációja,
illetve konfliktusa a civilizációval. A lelenc, a talált gyermek leitmotívja
a vad ember, a homo ferus a civilizációban. Maugli még
az angol gentleman sportos erényeit testesíti meg, így konfliktusa
az indiai parasztokkal voltaképp érthető. Az yverdoni vad fiú viszont,
aki minden bevezetés kezdetű gyógypedagógiai kurzus stáblistáján
előkelő helyet foglal el, már az európai másság sokkalta nehezebben
megfogható problémáját vetette fel. A francia vadonban talált gyermek,
aki állatok közt nőtt fel, emberi kommunikációra és viselkedésre képtelen
volt, gondozóján keresztül létrehozta a gyógypedagógia filozófiai
alapjait. Fran‡ois Truffaut fekete-fehér filmje, a Vad fiú
erről a történetről szólva tragédiába vezeti hősét: az asszimiláló
környezet annyira taszítja a másságot (nem a fogyatékosságot!), hogy
a civilizálás elől a fiú elmenekül talán vissza, ahonnan jött, talán
a halálba.
Még ennél is többet mond el napjaink rejtett filozófiájáról
Kaspar Hauser igaz története, mely egy volt a sok talált gyermek-legenda
közül, melyek rendkívüli módon izgatták a romantika irodalomkedvelő
művelt közönségét és egyben a nevelői szakmát is. A talált gyermekek
ugyanis kontrollként működhettek a családban, vagy legalábbis emberek
között nevelkedő és nevelt társaikkal szemben. A neveletlen gyermek
ugyanis arról adott bizonyítékot, hogy a nevelés teszi az embert emberré.
Kaspar Hauser húsz-egynéhány éves férfi volt, amikor 1828-ban egy
német kisváros főterén megtalálták. Senki sem tudta, honnan jött,
de kideríthető volt, hogy sohasem járt emberek között. A történetet
feldolgozó Werner Herzog lenyűgöző filmjében szerepel egy vásári
bemutató, mely a földkerekség négy rejtélyét tárja elénk: a törpe
király, aki ősi óriásnemzetségből származik (a filmben egy arányos
törpe színész alakítja), az ifjú Mozart nevű maga elé meredő őrült,
a világra nem reagáló gyermek (kit az iskolában arra akartak rávenni,
hogy írni és olvasni tanuljon, azóta csak a Föld mélyének lukait kutatja),
hombresito, az indiánus vadember (ki csak az anyanyelvén beszél),
és Kaspar, a lelenc, aki nem tudott járni és beszélni, azaz fogyatékos
(aki ránézésre olyan, mint mi, de retardált). A törpe, azaz a testi
fogyatékos, az őrült, mondhatnánk a lélekfogyatékos, az idegen,
aki kultúrfogyatékos és végül a nagy rejtély, a természetes ember-állat,
a civilizációs retardált.
A modern idők szava: az intelligencia
Alfred Binet egy mérőeszköz kidolgozásával alkotta meg mindazt,
amin addig tudva-tudatlanul elődei fáradoztak, s ami a századforduló
pedagógiai ethoszában benne volt: az intelligencia fogalmát. Sokat
mond a fogalom lényegéről az, hogy milyen megbízást kapott Binet a
francia oktatási minisztertől: feladata az volt, hogy kifejlesszen
egy olyan praktikus eszközt, melynek segítségével kiszűrhetők
a normál osztályokból a gyengébb értelmi képességűek. A feladat
meghatározta azután az intelligencia filozófiai alapjait is, hiszen
a teszt maga alkotta meg a normalitás kritériumait is, mivel implicite
a normális csoport a többséget alkotta. Ennek megfelelően Binet
számára nem bizonyos képességek megmérésének módja volt a kérdéses
megoldandó feladat, hanem minél több és sokféle feladat megalkotása.
Amint azt 1911-ben írta: azt is mondhatnánk, hogy alig számít valamit
az, hogy milyen teszteket használunk, amíg sok van belőlük (idézi:
GOULD 1981). Így a kor szigorú taxonomikus rendjében
Binet tesztje vegyesfelvágottnak hatott, viszont kétségkívül szellemesen
megoldotta a kraniometria által megválaszolatlan kellemetlen kivételek
(nagy agyú nők és kis agyú zseni férfiak) problémáját azzal, hogy
annyit állított: ha valaki sok feladatot meg tud oldani jól, az okos.
Azaz lényegileg okos az, aki az. Binet jelentősége azonban nagyobb
ennél. Az IQ, az intelligencia kvóciens3 alapját képező tesztje nemcsak abban volt új, hogy kellő alakítgatással
lehetővé vált a népesség elrendezése, a statisztikai normál eloszlás
Gauss görbéje szerint, hanem hogy az eddigi filogenetikai és ontogenetikai
összefüggéseket is sikerült beépíteni a rendszerbe. Binet ugyanis
első, 1905-ös tesztvariációjában csak nehézségi fokonként rendezte
a feladatokat, de később a nehézségi fokok mellé életkori skálát is
tett a normál intelligenciával rendelkező, normál népesség teljesítési
normái mentén. Így a tesztet megoldó gyerek valóságos életkora és
a normalitáshoz viszonyított ún. mentális életkor egymáshoz volt
viszonyítható. Azt láthatjuk tehát, hogy Binet a darwini evolúciós
filozófia mentén a mentális életkorral értékdimenziót is adott teszjének
az adott filozófiai kontextusban: a magasabb mentális életkorral rendelkező
gyermek előrébb van a (filogenetikus? ontogenetikus?) fejlődésben.
Ezzel a technikával tehát egyszerre kezelhető a szubnormalitás és
a normalitástól való felfelé történő eltérés, mellyel azután sok minden
érthetővé válik környezetünkben. A miértre, azaz, hogy vajon miért
van eltérés az IQ-ban, azóta is sok válasz születik. Lényegileg azonban
nem merült fel sok új gondolat a század óta: Binet-től Arthur Jensenig
két magyarázat küzd egymással: nem öröklődik az intelligencia vagy
öröklődik, azaz a társadalom normál eloszlása szociálisan vagy genetikusan
adott. Az azonban, hogy a népesség valamely statisztikai technológiával
klaszterekbe osztható, melyek populációja normál eloszlású, nem kérdőjeleződik
meg egyik elmélet szerint sem.
Binet bölcs tudós volt, és már életében sajnálkozott azon, hogy
pedagógiai nukleáris fegyverét mire fogják használni illetéktelen
kezek: azt fogják intelligenciaként kezelni, amit a teszt mér, önbeteljesítő
jóslatként működik majd az iskolákban, szegregáció alapja lesz stb.
Kevesen látták ily világosan tettük következményeit. Nem is kellett
sokáig várni, mert a statisztikai eljárásokra oly fogékony amerikaiak
boldog örömmel vetették magukat Binet tesztjeire, és már az első világháború
alatti tömeges behívások alkalmával lehetőség nyílt a nagy tömegű
kipróbálásra.
Goddard, aki Binet tesztjét először amerikanizálta, rögvest
gyakorlati hasznát is vette a vizsgálatoknak. 1913-ban a New York-i
Ellis Islandon működő bevándorlási hivatalban kiválasztott 103 emigránst,
köztük az érdekesség kedvéért 22 magyart is. Legnagyobb meglepetésére
például a teszt alapján például a magyarok 80%-a gyengeelméjűnek bizonyult.
Az eredmény azért volt kínos, mert végül is Amerika a bevándorlók
hazája. Ekkor indult el a tesztekkel és a kísérleti személyekkel való
manipulálás, aminek eredményeként sikerült elfogadható szintre süllyeszteni
a bevándorlók között a fogyatékosok számát. Yerkes mérései
ráadásul pozitív korrelációt mutattak az IQ-tesztek jó eredményei
és az USA-ban töltött idő hossza között.4 Senki ne gondolja
azonban, hogy ez jó hír: innentől egyenes út vezetett az amerikai
génállomány védelméhez és az 1924-ben megszületett Immigration Restriction
Acthez, azaz a bevándorlók értelmi és fizikai állapotának szűrését
előíró törvényig.
Ahogy Gould is megállapítja, a probléma nem abban rejlik,
hogy az intelligencia öröklődik-e, hanem abban, hogy az intelligencia
társadalmi rétegzőerővé vált, az emberiséget a mindenkori statisztikai
normához mérve. Mindez azzal a tétellel, hogy az öröklődés gondolkodásunkban
a törvényszerűséggel azonosul (a bemutatott evolúciós logika mentén),
odáig vezetett, hogy az amerikai pszichológusok (és nem a szovjetek!)
megálmodhatták a racionális társadalom hagymázos rémálmát, s Terman,
a Stanford Egyetemen a társadalmi pozíciók és foglalkozások IQ szerinti
kiosztásának lehetőségével játszódott. 1925-ben Lewis Terman
alkotta meg a mai intelligenciamérések alapját adó StanfordBinet-tesztet,
amely standardizálta az eszközt, és így az átlag, normál IQ minden
életkorban 100-as értékű lehetett. Termant igazából azonban az átlag
felettiség érdekelte, s egy közel 250 000-es mintából kiválasztott
1528 kísérleti személyt, akiknek az IQ-ja 140 feletti volt. Behatóbb
vizsgálatuk után kiderült, hogy fizikai, szellemi, egészségi állapotuk
egyaránt jobb volt, mint az átlag, s hogy 70%-uk egyetemet, főiskolát
végzett, s utána szinte mind tudományos minősítést adó programra ment
vissza. Kell-e több magyarázat a IQ-kasztok felállításának szükségességére?
A pedagógia válasza
Az egészséges gyermeki gondolkodás mindig rejtélyként izgatta a felnőtteket.
Csakúgy, mint az őrült, deviáns vagy valamilyen fogyatékos gondolkodás.
Ami közös rejtély, az a verbális kifejezés korlátozottsága vagy elaboráltságának
alacsony szintje: vajon van-e e mögött valami ki nem fejezett vagy
fejezhető több, más gondolat? S az érdeklődés ez idő tájt váltott
pedagógiai kegyetlenségűvé: meg kell próbálni kijavítani a
diagnosztizált abnormalitást, azaz a normálistól való eltérést.
A XVIII. század közepéig az értelmi fogyatékosok, őrültek gondozása
és főleg kezelése szinte fel sem merült intézményi, rendszerszinten.
Ugyanez időben erősödött meg az a meggyőződés, hogy a morális fogyatékosságok
is kezelhetők, méghozzá a kórházi, bolondokházi és iskolai
technológiákhoz igen hasonlóan, börtönbe zárással, azaz a környezettől
való határozott idejű elzárással, mellyel bizonyos korrektív szankciók
is jártak. Eddig ugyanis a börtönök arra szolgáltak, hogy a hatalomban
lévők vetélytársaikat mindörökre vagy legalábbis azok kivégzéséig
eltüntessék. Az egy év hat hónap felfüggesztett XX. századi találmány,
melynek gyökerei alig kétszáz évre nyúlnak vissza. A szellemi, fizikai
és morális deviancia tipizálása és azok sok tekintetben analóg
kezelése tehát modern fogalom.
Az intelligencia, a fizikai, erkölcsi, faj szerinti,
nemi irányultság alapján történő normalitás és ennek következtében
másságfogalom megalkotása utáni lépés gondoljuk csak végig
mindig a másság kezelésének, gyógyításának kérdése. De lehet-e
valóságos kezelés, gyógyítás az indíték a másság iránti viselkedés
mögött, ha az eltüntetné a másságot? Vajon azért hozzuk-e létre energiát
nem kímélve a másságot, hogy azután megszüntessük? Aligha, hiszen
abban a pillanatban eltűnik a társadalmi rétegződést magyarázó jelenségek
sora, kisimul a haranggörbe. A másságra tehát szükség van, a normalitás
definiálása és bizonyos társadalmi szerepkiosztás miatt, így a kezelés,
gyógyítás szakmai és egyéni szinten igen, társadalmi szinten nem
lehet valós, sőt társadalom-lélektani szempontból a heroikus és altruista,
ámde (szerencsére) sikertelen küzdelem a lényeg. Ne gondoljuk azonban,
hogy ez csak a gyógypedagógiára igaz. A pedagógia és a tanári társadalom
általában a normativitás kelepcéjében van és lesz még inkább a már
hőn várt és összehasonlítást lehetővé tevő standardizált vizsgákkal.
Az összehasonlítás ugyanis akkor jó és akkor elfogadható, ha a már
ismert haranggörbe mentén rendezi az elemeket. Ez azt jelenti, hogy
az iskolák, pedagógusok és gyerekek nagy része átlagos lesz, egy része
kiváló és más része norma alatti. Bármi történik és bármiként teljesítenek,
mindig szubnormálisak maradnak, az történik majd, mint az amerikai
bevándorlók esetében az IQ-tesztekkel. Ha túl jól teljesít mindenki,
felborul a rend, megszűnik a korrigálandó másság. Ezt az állítást
erősíti az a törekvés, mely megfigyelhető az elmúlt két évszázad pedagógiai
gondolkodásában: a haladás függvényében nem kevesebb, de több
fogyatékosságot és következésképp fogyatékost termelt magának. Fokozatosan
jelent meg az autizmus, a diszgráfia, diszkalkulia, a rejtélyes MCD
(minimális agyi diszfunkció) stigma, s legutóbb a POS (pszichoorganikus
szindróma) és az EQ (az érzelmi, emocionális kvóciens) alapján szubnormális
gyermek. A sor persze nem zárult le, s erre reményt nyújt a neurológia
által használt flexibilis terminológia, mely nyílt aetiológiájú kórkép-ről
beszél, ami a köznyelvben azt jelenti, hogy fogalmunk nincs róla,
mi az oka a felfedezett rendellenességnek, így kezelni sem tudjuk,
de biztos, hogy nem normális, amit látunk.
A differenciálás a pedagógiában a másság keresése
és megalkotása, és mint ilyen inherensen csoportképző, mégpedig az
elemzett módon statisztikai technológiával sztereotipikusan csoportképző.
Mint ilyen, bármit is állít magáról, a többség-kisebbség dimenziójába
teszi át a gyerekek kriteriális meghatározását, alapjaiban elvetve
az egyén egyéni és megismételhetetlen voltát.5 Ebből a kiindulópontból valóban megoldhatatlan
feladat 25 tanuló 25 program szerint történő foglalkoztatása, s ilyen
szempontból a differenciális pedagógia sunyibb, mint porosz társa,
mert úgy tesz, mintha szeretne minden egyénnel külön foglalkozni,
csak a kényszerítő körülmények nem teszik ezt lehetővé.
A posztmodern (jobb híján) pedagógia nem differenciális pedagógia.
Nem lehet az, mert a modern társadalmak nem engedhetik meg maguknak
azt, hogy versenyszituációt kialakítva szupernyerteseket és szuperveszteseket,
valamint oda(?) nem valókat termeljen. A válaszok egy szinergiás
és nem differenciáló logika mentén kereshetők a megállíthatatlannak
tűnő rétegződésre, azaz nem eltüntetni kell a különbözőséget, másságot,
nem kezelni azt, ami kezelhetetlen, hanem az azonosságokra koncentrálva
az egymáshoz való kötődés pontjait kell keresni a nevelésben. A szinergikus6
pedagógia nem más válaszokat keres, hanem más kérdéseket tesz fel.
Nem arról van szó tehát, hogy tagadni kellene, hogy van, aki okosabb,
és van, aki kevésbé az, van, aki jobb fizikai állapotban van, és van,
aki alig tud mozogni, mert nem az a kérdés, hogy ki az okosabb és
ki mozog jobban. A szinergia elvének lényege az, hogy ki miben tud
a másiknak segíteni.
Összefoglalásul megfogalmazhatók azok a tételek, melyeket mindenképpen
érdemes szem előtt tartani a másságról való értekezés során. Ennek
híján mindig meglepetést fog okozni, hogy a fogyatékos gyermekek szülei
miért szeretnék mindenáron, hogy gyermekük normál iskolába járjon,
bár ott nem kap megfelelő szakmai segítséget. Nem fogjuk érteni, hogy
miért nem örülnek a cigányok a cigány felzárkóztató programnak.
Tételeink tehát:
A másság fogalma a normativitás fogalmával együtt létezik,
azzal együtt él. A másság meghatározásának lényege a polgári értékrendnek
megfelelő többségi értékek védelme. A norma a statisztikai norma,
a statisztikai szórás pedig a másság. Ez magyarázza a másságot, de
legitimálja a tömeguralmat is a kisebbség felett.
A másság transzponálható bármely alacsony státusú társadalmi
csoportra, de egyben oka is az alacsony státusnak (fogyatékosok, európai
páriák).
A másság debilizáló jellegű: a felnőttséggel szemben
a hiánylény gyermek kategóriájába utal.
A másság atavisztikus jellegű: az evolúciós létra alacsonyabb
fokára helyez.
A másságot a társadalmi tudatban kezelni kell, de nem
megszüntetni, mert ez esetben eltűnne normálisságunk mércéje.
Irodalom
GOULD, S. J. (1981): The Mismeasure
of Man. New YorkLondon, W. W. Norton.
MUMFORD, L. (1934): Technics and Civilization.
London, Routledge and Sons Ltd.
Pedagógiai Lexikon, IIII. köt. Budapest, 1997, Keraban.