Oldalak: 27 28 29 30 31 32 33 34 35
Az érvelés okozati-oki láncolódása
1. A láncolódás mint láncszerű témafejlődés a szöveg mondatainak/tagmondatainak/szövegegységeinek közismert kapcsolástípusa (Daneš, František szerk., Functional Sentence Perspective and the Organization of the Text. 1974. 106-29); vagyis az a szövegépítkezési mód, amelyben egy előző szövegmondat stb. újságoló részéből (ez Deme László szóhasználata), vagyis a rémából a következő szövegmondat stb. ismert része: téma lesz. Egy szövegegység egymást követő két szövegmondatában elvileg úgy, ahogy az [I] séma ábrázolja.
[I] T + R
[I] T
+
[I] T + T + R...
Ilyesmit láthatunk a költészetből vett (1) példán. (Antonio Machado: Románc. Kosztolányi Dezső fordítása.)
(1) A téren egy torony van, |
(1) a tornyon van egy erkély, |
(1) az erkélyen egy asszony |
(1) s az asszonyon virág van. [27] |
Az (1) példában négy tagmondat alkotja a réma-téma-láncot (ahol az F a főhang
súly, fókusz jele):Megjegyzés: A retorika az (1) példában a gondolatalakzatok egyik gyakori formáját, a gradatio-t ismerné fel, melynek képletét - H. Lausberg eljárását követve - Fónagy Iván is alkalmazza: ab bc cd ... (Fónagy, Gondolatalakzatok, szövegszerkezet, gondolkodási formák. MTA Nyelvtud. Int. 1990. 15-7).
A láncszerű témafejlődés nem csupán a költői, hanem más szövegtípusokban is érvényesül;
Kabán Annamária magyar tudományos szövegekben tárta fel ezt a szövegépítkezési módot (Kabán, A magyar tudományos stílus a kezdetektől a felvilágosodás koráig. MTA Nyelvtud. Int., 1993.).Megjegyzés: A szöveg mondatai tematikus fejlődésének leírásában E. R.
Longacre a témát Groundnak, a rémát Figure-nek nevezi (vö. Longacre, Discourse, Paragraph and Sentence Structure. 1970. Lásd róla Békési, Szövegszerkezeti alapvizsgálatok. 1982. 33-5).2. A szövegépítkezés módja szempontjából láncszerű témafejlődésnek tekintem a jelen cikk tárgyát is, vagyis az érvelésben szereplő szövegmondatok/tagmondatok/szövegegységek okozati-oki láncolódását. Ebben az esetben az okozat mint egy szillogisztikus érvelés konklúziója (jele: q) egy őt követő újabb érvelésben okként, vagyis a kis premissza (jele: p) szerepében halad tovább. A [II] séma e feltevés alapján követi az [I] séma szerkezetét.
[II] ... q
[II]
[II]
p...A konklúzió szerepű kijelentés tehát felveszi a kis premissza szerepét. Ezt láthatjuk a (2) példa 3. és 4. szövegmonda
tainak kapcsolódásában.(2) "1Mialatt ő [Szabó Lőrinc] a nagyvárossal küzdött, barátai megcsinálták a népi irodalmat. 2Semmi sem lett volna könnyebb, mint a mozdonyvezető fiának szerepet követelni benne. 3De ez, úgy érezte, nem lenne igaz. 4Ő rég levált, lemorzsolódott arról a kőzetről; magában hányódó egyén, a város atomja lett; nem írhatott hát mást, csak ennek az atomnak a fájdalmát, gyönyörét." (Németh László: Sajkodi esték. 1961. 326.)Elemzésünk anyaga csupán a dőlt betűvel szedett 3. és 4. mondat.
Az okozati-oki viszony elemzése feltárja, hogy a hát-tal jelölt következtetésnek (nem írhatott hát mást) a szövegben nincs nyelvileg kifejezett, explicit következtetési alapja: kis és nagy premisszája. Az érvelési műveletnek ezt a két - itt - implicit tételét a partnernak kell rekonstruálnia. Rá kell jönnie, akár kutató, akár spontán olvasó a partner, hogy a nyelvileg ki nem fejezett kis premissza azonos azzal a kijelentéssel, amely az előző érvelésben a konklúzió szerepét töltötte be (Már nem igaz a régi szerep). A konklúzió továbblépését a kis premissza szerepébe a [III] séma jeleníti meg. A séma tartalmazza - a (pr*)-gal jelölt - implicit általános tudáselemeket is. [28]Megjegyzés: Az ET egy elvi konnektívum, amely az általános és az egyedi, a konvencionális és az aktuális tudás között kapcsol. A * a komponens implicit jelenlétét jelöli.
A következőkben közelebbről is megvizsgáljuk az eddig vázlatosan szemléltetett összefüggéseket.
A) Illyés Gyula Naplójegyzetek c. könyvsorozatának 1977/78. évi kötetében van egy szöveg, amelynek a gondolatmenete a (q) ® (p) láncolódására, vagyis azonos kijelentés (q), majd (p) szerepére épül. Ezt jeleníti meg a (3) példa.
(3)
"- Ha Újvidéken magyarul keresnék egy utcát, hányadik járókelő válaszolna magyarul? |
- Tán ötödik. |
De aki magyar, az ragaszkodik a magyarságához. Bár az iskolából a gyerekek azt a véleményt hozzák haza, hogy a magyar másodrangú nép. Kisfiú, ebédnél, megtudván az iskolában, hogy Szent-Györgyi, a C-vitamin fölfedezője magyar, ezt kérdezte:
- Tudott szerbül? |
Hogy olyan művelt volt." (I. m. 15.) |
Az idézett szöveg utolsó előtti mondata konklúzió (jele: q), utolsó mondata e konklúzió indoklása (jele: p). Ezek az érvelés meghatározható lépései. E lépések szerint kimondatlan marad az az általános tudás (jele: pr*), amely az indoklással együtt alkotja a konklúzió alapját:
(p) A C-vitamint Szent-Györgyi (azaz egy magyar tudós) fedezte fel.
(pr*) Ha valaki egy új vitamin felfedezésére képes, akkor az nagyon művelt ember.
A konvencionális tudás (pr*) és az aktuális tény (p) közös eleme (vitamin felfedezése) egymáshoz rendeli a (p) (Szent-Györgyi) és a (pr*) (nagyon művelt ember) együtt ebben a szövegben eddig nem szereplő részleteit, s ezekből létrejön a konklúzió (jele: q):
(q) Szent-Györgyi nagyon művelt ember volt.
A fenti összefüggéseket ágrajzon a [IV] sémák szemléltetik. [29]
A [IVa] séma csupán első részét ábrázolja a gondolatmenetnek, amelynek a második része hasonlóképpen tagolódik szét. E részlet konvencionális tudása (meggyőződése) hozzávetőlegesen így rekonstruálható:
(pr*) Ha valaki nagyon művelt ember, akkor - még ha magyar nemzetiségű is - tud szerbül.
A gondolatmenet indokló tétele (itt már tényként véve) az első részlet konklúziójából jön át, jele tehát (p):
(p) Szent-Györgyi nagyon művelt ember volt.
Az itteni (pr*) és (p) adja együtt az itteni - kérdésként megjelenő - konklúzió alapját
(q): - Tudott szerbül?
A (3 szöveg) utolsó mondata, mellyel a gondolatmenetet a szerző csattanóként zárja le, közös eleme a két következtetésnek. Jele ezért kettős; az első szillogizmusban (jele:
A) konklúzió, vagyis (Aq), a második szillogizmusban (jele: B) már egyedi tény, jele ezért (Bp):(Aq) Szent-Györgyi nagyon művelt ember volt.
(Bp) Szent-Györgyi nagyon művelt ember volt. (Lásd a [IVb] sémát!) (A teljes gondolatmenet szerkezetét az [IVc] séma jeleníti meg.)
[IVb]
[30]
B) A (4) példa jelentésszerkezete - a megokoló szerepű ut
ótag implicit volta miatt - bonyolultabb, mint amilyen a (3) példa volt. De a (4)-ben is ugyanaz a lényeg, ami a (3)-ban. Az a kijelentés (fázol), amely a mégis-sel viszonyított ellentétes szerkezet utótagjában konklúzió (Bq) volt, az a de-vel viszonyított ellentétes szerkezet előtagjában kis premissza (Cp).(4) "... felébredtél és nem tudsz elaludni, |
(4) felkapcsolod a lámpát és felkelsz (...) |
(4) összébb húzod magadon a ruhát, |
(4) rendesen fűtenek, mégis fázol, |
(4) de nem bújsz vissza az ágyba." (Oravecz Imre: Hűtlen kedveshez) |
Elemzésünk anyaga itt is csupán a kurzivált két verssor. Az explicit és az implicit kijelentéseket az [V] sémán nagy betűk jelölik: (
A), (B), (C), (D); a láncolódás a fázol kijelentés előbb konklúzió (q), majd kis premissza (p) szerepeiben valósul meg.C) Az [V] séma alkalmas, hogy általa megjelenítsük azt a különbséget, amely a megszorító, valamint a megengedő ellentét között van. Ennek érdekében az (5a) példában csupán a kötőszót (bár) tesszük ki, az (5b)-ben viszont a két tagmondat sorrendjét is megváltoztatjuk.
(5a) (...) |
(5a) bár rendesen fűtenek, mégis fázol, |
(5a) de nem bújsz vissza az ágyba. [31] |
[V] (4) rendesen fűtenek, mégis fázol, / de nem bújsz vissza az ágyba
[32]
(5a) Fázol, pedig rendesen fűtenek, |
(5a) de nem bújsz vissza az ágyba. |
Az (5a) jelentésszerkezetét - a kitett bár kötőszó ellenére - épp úgy az [V] séma reprezentálja, miként a kötőszó nélküli (4) példáét. A bár kötőszónak itt, vagyis az ellentétes viszony előtagjaként csupán pragmatikai szerepe van; felhívja a partner figyelmét az implicit konklúzióra: (Aq*) nem kellene fáznod. (Vö. Bánréti Zoltán: NytudÉrt. 117. sz. 1983. 37.)
Az (5b)-féle jelentésszerkezet, vagyis ahol a megengedő tagmondat az ellentétes viszony utótagjaként szerepel, számottevően más. Itt nemcsak a tagmondat megengedő, hanem a viszony is az. A Fázol, pedig rendesen fűtenek kijelentés fázol előtagjának a pedig kötőszó épp úgy konklúzió, vagyis (Aq) szerepet ad, miként az [V] sémán a mert* kötőszó tette. Ebből érthetjük meg, hogy az utótagként elhelyezett megengedő tagmondat szerepe itt szintén a megokolás, jele ezért (Bp):
hiszen* |
(Bp) rendesen fűtenek |
|
(Aq) fázol |
pedig |
(Bq*) nem kellene fáznod. |
Ágrajzzal mindezt a [VIa], [VIb] és a [VIc] sémák részletezik.
A [VIa] és a [VIb] csupán sorrendi változatai egymásnak. A [VIa]-ban a fázol-nak ellentmondó tény, (rendesen fűtenek), vagyis a (Bp) jön előbb; a [VIb] az implicit konklúziót, vagyis (Bq*)-t helyezi előre: (Aq) fázol, pedig (Bq*) nem kellene fáznod.
[33]
[VIc] (5b) Fázol, pedig rendesen fűtenek, / de nem bújsz vissza az ágyba.
[34]
A [VIc] séma (C) - (D) része azonos az [V] séma alsó részével. Az (A) - (D) részbe itt a [VIb] sémát írtuk be (fázol, pedig nem kellene fáznod, hiszen rendesen fűtenek).
A megengedő viszony itt felvázolt értelmezése egybevág
Bánréti Zoltán idézett felfogásával. A nyolcvanas évek elején azonban a megengedésben "csak két tagmondat kapcsolásának grammatikai szabályait" keresték (Bánréti i. m. 6), a jelen vizsgálat a megengedést egy összetett jelentésszerkezet belső viszonyának tekinti.3. Az érvelés szillogisztikus módja, az inferencia jelensége egyáltalán nem ismeretlen a nyelvészeti szakirodalomban (Velde, R. G.: Interpretation, Kohärenz und Inferenz. Papiere zur Textlinguistik, 31. Hamburg, 1981; Wright, G. H.: Practical Reason. New York, 1983). Új a téma kezelésében az egyidejűleg (vagy közvetlenül egymás után) lefutó kettős szillogizmus feltevése (Békési: Szemiotikai szövegtan 2. 1991), amelyre az ábrázolás szerkezeti apparátusa épül. Úgy tűnik, hogy ezzel az apparátussal az ellentétes viszony minden alosztályát ábrázolni lehet.
Békési Imre
Cause and effect chains in argumentation
In this paper the author describes the process of syllogistic progression, in a way analogous to thematic progression. In the latter, the rheme of a clause becomes the theme of the following clause: R® T, whereas in the former the conlusion of a syllogistic argumentation turns into a minor premise: ... q® p ... The present paper is based on an earlier supposition suggested by the author, called ‘double syllogism' (cf. Der doppelte syllogismus. In: Budapester Beiträge zur Germanistik, Band 17. 1994).
Imre Békési