Az alábbi szöveg az Alföld című folyóirat első internetes archívumából származik, abban a formában, ahogy az a megjelenés idején elérhető volt. A szövegben található esetleges hibák, tördelési és központozási hiányosságok technikai okokból keletkeztek, nem tükrözik sem az EPA, sem a folyóirat minőségi elveit.
Tudományos igényű felhasználáshoz javasoljuk a nyomtatott változat használatát.
Ön gyermekkorát az ötvenes évek Magyarországán töltötte. Hogyan gondol
vissza erre az időszakra, milyen családi emlékeket őriz?
A legtöbb ember szépnek látja a gyermekkorát, még akkor is, ha olyan
időben élte meg, amelyben rá és igen sok kortársára számtalan súlyos megpróbáltatás
várt. A 20. század földrészünk történetének minden bizonnyal legsötétebb
százada. Gyalázatos volt az elmúlt száz év, két világháborújával, eszelős
ideológiáival, megtervezett népirtásaival, mérhetetlenül sok egyéb bűntettével.
Még soha, egyetlen században sem sikerült annyi embert megölni, annyi embernek
szenvedést okozni a Földön, mint nekünk, akik ebben a században éltünk.
Ha megérték egyáltalán a felnőttkort, csaknem minden nemzedék tagjai elgondolkodhattak
azon, hogy állítólag szép gyermekkorukban mikortól kezdve váltak rosszá,
tűrhetetlenné, embertelenné a körülmények, hol az a pont, amelytől kezdve
már nem lehet mérlegelni, hanem ki kell mondani: rossz volt. Én ezt a pontot
nem értem el, sem akkor, sem visszatekintve, noha gyermekkoromat csakugyan
mostoha körülmények között töltöttem. Családunkat és egész rokoni, valamint
ismeretségi körünket korabeli kifejezéssel osztályidegen származásunk miatt
forgattak ki mindenünkből és tettek földönfutóvá, tekintet nélkül arra,
hogy hétezer holdat vagy hét szilvafát vettek el. Apai ágon ez utóbbi történt,
anyai ágon semmit sem tudtak elvenni, mert nem volt mit. Anyám a Zichy-család
művész-ágából származik, amelyből nagyapja, Zichy Géza, Liszt Ferenc tanítványa,
a félkarú zongoraművész, zeneszerző, az Operaház intendánsa. Apja, Zichy
Géza Lipót a két világháború közötti magyar filmgyártás idealistái közé
tartozott. Cége, a "Művelődés Film", nevében hordozta bukásának okát. Olyan
filmeket készítettek, mint például a Néma kolostor, amely Eötvös József:
A karthausi című regénye alapján készült. Iskolámban, a budapesti Apáczai
Csere János általános iskolában és gimnáziumban minden lehető és lehetetlen
alkalommal az orrom alá dörgölték a zicsit, általában szerencsétlen Zichy
Ödön személyében, akit a szabadságharcban Görgey hadbírósága kötél általi
halálra ítélt. "Hehehe, Zicsiödönt felakasztották!" kedélyeskedett nemegyszer,
padomra tenyerelve a történelemtanár. Én tudtam persze, amit ő nem, hogy
majd minden nagy családban mindkét oldalon volt résztvevő, a mienkből például
Zichy Lipót ezredest, aki történetesen Görgey seregében harcolt, évekre
internálták. De nem is ez volt a lényeg, hanem a kegyetlenkedés, a megalázás
szándéka, hogy nekem kellett beszámolót tartanom a jobbágyok megbotozásáról,
és általában minden szem rámmeredt, amikor a kirájokhercegekgrófok eszeveszett
orgiázására terelődött a szó.
Mindeközben szegényebbek voltunk, mint bármelyik osztálytársam családja.
Mindenkinek volt rendes iskolatáskája, csak nekem nem, nagy-nagynéném,
Bissingen-Nippenburg Erzsébet, Elsa néni fiatalkori toalettkofferjával
kellett iskolába járnom egy darabig. Mi tagadás, szégyelltem. De nem voltam
áldozat-típus, hamarosan kiverekedtem magam a pária-sorból, legkésőbb akkor,
amikor a jótanulók Szputnyik című faliújságjára Telsztár nevű ellen-faliújságunkkal
ráhúztunk egy nagyot. Mondanom sem kell, hogy ezt az ellenforradalmi
terméket azonnal elkobozták, de végre abbamaradt a zicsizés. Gyermekkori
fejlődésem alapjában véve ilyen irányú volt: kezdetben jobb híján azonosultam
az agresszorral, ám amint lehetett, ellentámadásba mentem át. Öten laktunk
egy húsz négyzetméteres szobában: anyám, két öcsém, jómagam és a már említett
Elsa néni - apám 1956 nyarán, ötven éves korában, váratlanul meghalt. Egyszer
az iskolából jövet, mintegy tíz éves lehettem, zord arccal megjósoltam
Elsa néninek és látogatójának, Bissingen Lili néninek: ki fogom irtani
magukat. Lili néni nem hitt a fülének, és a biztonság kedvéért megkérdezte
németül is: Was sagt er? Elsa néni: Er möchte uns ausrotten! Egy év múlva
viszont teljes meggyőződéssel utasítottam el az úttörő-mozgalmat - arra
már nem emlékszem, hogy kényszerítettek-e egyáltalán a belépésre -, és
úttörés helyett ministrálni jártam a közeli Egyetemi templomba.
Furcsa kettősségben éltem, éltünk. Apám falujában, a tokaj-hegyaljai
Mád községben a szőlősgazdák fiatalúrnak szólítottak, az elismerés, a nagyrabecsülés
hangján szólottak nagyapámról, a kúriai bíróról, apámról, dr. Deréky István
segédmunkásról, valamint az első világháborúban elesett nagybátyámról és
nővéreikről. Az iskolában meg azt kellett megtudnom, hogy az amerikai impirilisták
mellett én vagyok minden bajnak az oka, az arisztokrácia csupa degenerált
hülyéből, csupa Arisztid és Taszilóból áll, tiszta szerencse, hogy sikerült
kiirtani bennünket. Ugyanakkor Dessewffy Arisztid és Pongrácz Tasziló bácsi,
akik gyakran fordultak meg nálunk, egyáltalán nem voltak hülyék, éppen
ellenkezőleg, velük összehasonlítva minden tekintetben tisztelt tanáraim
húzták a rövidebbet. 1956 ősze apám halála miatt mély gyászban érte a családot.
Ennek ellenére feltűztük a kokárdát és testületileg kivonultunk. A Reáltanoda
utca 17-ben laktunk, az Astoria háta mögött, a szovjet támadást az óvóhelyen
vészeltük át, rengett a ház a gránátok közeli becsapódásától, mindenki
imádkozott, a gyerekek bőgtek. Novemberben az egész lakásunk nyüzsgött
az embertől, ismerőseink százával menekültek, és minket is hívtak, de anyám
az otthonmaradás mellett döntött. Nem sokkal ezután agyhártyagyulladást
kapott, hosszú hónapokig volt kórházban, s évekig feküdt ágyhoz kötötten:
lényegében árván maradtunk. Rokonok, szomszédok neveltek, illetve a srácok
a Károlyi kertben, ahová minden délután lejártunk focizni. Nekünk is volt
egy Krisztus nevű emberünk, akár az Egy lemúr emlékiratai elbeszélőjének,
azzal a nagy különbséggel, hogy nem mi vertük meg őt - szeneslegény volt
-, hanem ő tángált el minket. Proligyerekek lettünk. Mindamellett arisztokrata
hölgyek jártak fel hozzánk jótékonyságból ruhát mosni, foltozni. Különösen
Huszár Lívia nénit kedveltem, aki úgy javította meg a szakadt zoknit, felfeslett
pulóvert, hogy más színnel varrt, kicsi figurákat hímzett a szakadásra.
Őt kértem meg egy intim pillanatban arra, hogy mondaná el igazán: hogyan
is volt az a botozással. Szóval mi, gyerekek, lényegében ellenséges világban
éltünk, ugyanakkor álomvilágban is: a sok idős rokon és ismerős jóvoltából
a legapróbb részletekbe menően megismertük annak a letűnt kornak, a 19.
század végétől 1945-ig terjedő időszaknak udvari és udvarházi mindennapjait,
amely ennek a társaságnak az igazi életét, de legalábbis életének a szebbik
felét jelentette. Meg kell mondanom, hogy a magam számára hasonló életet
sem akkor, sem később nem tudtam elképzelni és nosztalgiát sem éreztem
iránta. 1963-ban fejeztem be az általános iskolát, és a kecskeméti Piarista
Gimnáziumban kezdtem meg a következő iskolaévet. Itt végre nemcsak nagytudású,
hanem emberileg is feddhetetlen tanárok tanítottak, sajnos mindössze háromnegyed
évig. 1964 áprilisában kivándoroltunk Ausztriába.
A Szénaboglyában olvasható a következő részlet: "Igaz, hogy valamivel
töprengőbb, kételkedőbb és mértéktartóbb vagyok, mint zaklatott ifjúságomban,
de ezt nem panaszlom, inkább örülök neki. A fiatalság telve van szeszélyes
indulatokkal, lecsillapíthatatlan lázakkal, amik meggondolatlan cselekedetekbe,
oktalan hajszoltságba kényszerítenek bennünket. A komoly alkotó munka szempontjából
ez inkább kárunkra, mintsem hasznunkra van. A fiatal kor az erjedés kora,
később az érés, a kiteljesedés következik, majd marad még néhány bölcs
esztendőnk, ami meghittségre és ökonómiára int bennünket." Ennek az 1955-ből
származó naplófeljegyzésnek az ekkor már közel hetvenéves szerzője, Kassák,
egy meglehetősen bevett életértelmezési mintát idéz fel. Az Önétől többszörösen
is eltérő távlatból. Mégis megkérdezem: érez-e valamilyen rokonságot a
fenti sorokban megfogalmazott tapasztalattal, s egyáltalán van-e olyan
életrajzi séma, amelyet vonatkoztathatónak tart a saját pályájára?
Kassák Lajossal, a magyar irodalom klasszikusával, ezzel az egyenes,
jellemes, konok emberrel a köteles nagyrabecsülésen kívül nem fűz össze
semmi. Életfilozófiája meg különösen idegen számomra. Két párhuzamosság
mégis felfedezhető életrajzunkban: mind a ketten nagyon mélyről, a legteljesebb
szegénységből jöttünk, és mindkettőnknek az út volt a főiskolánk. Ezek
nyilván teljesen külső szempontnak tűnnek, de a dolog lényegében kevés
az eltérés. A dühös fiatal ember egy adott pillanatban úgy érzi, hogy házi
módszerekkel már nem tudja áttekinteni a benne és körülötte uralkodó zűrzavart,
és világgá megy. Megnézni, hogy mi az isten van már itt, a francba is.
Először is lelazul, mert a pénztelenség, a kiszolgáltatottság érdekes módon
tökéletes szabadságként is felfogható - ha van valami, ami megtartja az
embert. Semmi megalázó nincsen abban, ha időnként koldulni kell, gazsulálni
egy tál ételért vagy valami meleg vacokért. Mellékes dolgok ezek.
Az a lényeg, hogy az úton rengeteget lehetett tanulni. Némi ügyességgel
mindenhova bejutott az ember, templomba, múzeumba, színházba, könyvtárba,
koncertre és mindezeken kívül még a legképtelenebb helyekre is, olyasmiket
látott és tapasztalt, amik a turista számára elérhetetlenek. Az út mellett
a gyár volt a másik alapvető tapasztalatom tizenöt és huszonöt éves korom
között. Ennek a gyári munkának nem sok köze volt ahhoz a jólismert 68-as
jelszóhoz, hogy el az íróasztaltól, ki a gyárakba, mert a hatvannyolcas
eszmék csak egyetlen tekintetben, a lakóközösségi életforma tekintetében
voltak hatással rám. Azért dolgoztam a Felten & Guilleaume kábelgyárban,
a Zanders papírgyárban, a Siemensnél, szitanyomdában, fatelepen és számtalan
más helyen, mert valamiből mégis meg kellett élni, ha alapszinten is. A
bevezetőben említett kettősség itt is létezett. Anyám jóvoltából sok német-
és olaszországi kastélyban megfordultam - szerette volna, ha csiszolódom
kissé -, de általában úgy, hogy a vendégeskedés ideje alatt is valamelyik
közeli gyárban dolgoztam. Az Üchtritz-Amade család mariakircheni vizivára
melletti konzervgyárban, az Elverfeldt család heimbachi kastélya melletti
kaptárgyárban vállaltam nyári munkát. A két szféra rendkívüli távolsága
mégsem eredményezett identitásproblémát, mert semmi kétségem nem volt afelől,
hogy bár származásilag a kastélyosokhoz tartozom, én "földet vissza nem
veszek" soha. Ez az alapállás még a nosztyfiúzást is kizárta, eszembe sem
jutott, hogy ilyennel próbálkozzam. Kárpótlást, amelyet természetesen nem
a saját céljaimra fordítottam, kértem és kaptam évtizedekkel később. Azért
cselekedtem ezt, mert meg akartam fogni a felém nyújtott jóakaratú kezet.
Békét akartam, de nem is főleg magamnak, mert én személyemben nem voltam
békétlen, inkább az őseim nevében és emlékére fogtam kezet, akik évszázadokig
éltek és haltak Magyarországon és Magyarországért. Élvezetes volt az átjárás
a különféle osztályok között fiatalságomban, beleértve azt az igazán nagy
ugrást is, amelynek során - minden pénzem és okmányom elveszett - három
napon belül a migliarino pisano-i kastély baldachinos ágya helyett a firenzei
fiatalkorúak börtöne priccsén ébredtem. Na, ez is egy párhuzam, hiszen
Kassákot is toloncházba zárták néhány napra a belgák.
Mit jelentett a kivándorlás és a beilleszkedés, elsősorban kulturális
és nyelvi tekintetben? Hogyan megy mindez végbe, egyszeriben, maradéktalanul
és végérvényesen, vagy inkább lezáratlanul történik? Sok más emigráns család
gyermekével együtt Ön is több évet töltött Burg Kastl-ban, a nevezetes
bajorországi magyar gimnáziumban, az Önök által Kasztlinak nevezett várkastélyban.
Hogyan látja ma ennek az iskolának egykori funkcióját, szellemét és hatását?
A Frankfurter Allgemeine Zeitung munkatársa, Georg Paul Hefty, Hefty
Gyurka, cikket írt a lap február 25-i számába, Bajba jutott a kastli Magyar
Gimnázium címmel. Írásából kiderül, hogy a megváltozott európai helyzetre
való hivatkozással sem a szövetségi, sem a bajor kulturális tárca nem hajlandó
tovább támogatni ezt az 1957-ben alapított iskolát, noha csak az elbocsájtandó
tanároknak folyósítandó munkanélküli segély összege nagyobb, mint az évente
Kastl számlájára átutalt 1,6 - 1,6 millió márka. Kifejti, hogy a hasonló
bajor iskoláknál lényegesen kevesebb pénzből gazdálkodó intézmény a tíz
legjobb gimnázium közé tartozik, hogy a továbbra is magyar tannyelvű iskolát
számos olyan német gimnazista látogatja, akinek semmi köze nincs a magyarsághoz,
hogy az iskola nemzetközi kooperációs rendszere példamutató, a tanári kar
fiatal, motivált, a diákság lelkes. Ám nem egyszerű dolog megoldást találni,
mert ilyen nagyságrendű anyagi terhet a magyar kulturális tárca sem vállalhat
magára - írja Hefty. Sajnálnám, ha ez a ma kiválóan működő intézmény
négy évtizedes lét után megszűnne. Akkoriban, amikor én jártam oda, 1964
és 1969 között - Németországban tizenhárom osztályos az iskola - egyáltalán
nem sajnáltam volna, ha feloszlatják.
A korabeli kasztli kiképzés keményebb volt minden addiginál. Albrecht
bajor király kocsiján érkeztünk az iskolába - felesége Draskovich-lány
volt - és a prefektus első este megilletődöttségében üresen álló tanári
szobában szállásolt el öcsémet és engem. Egy fiú hozta a vacsorát, a tálcát
letette az asztalra, majd gyors, szakavatott mozdulatokkal átkutatta a
szekrényt, meg az íróasztalt, és magához vett mindent, amire szüksége volt..
Bátortalan tiltakozásomra elémbe állt és furcsa magyarsággal így szólt:
kuss paraszt, pofádat beverem. Mozgása Károlyi kerti volt, ismerős volt
a minta. Tényleg ez is ment azután öt évig, csak más stílusban. A saját
jelszava szerint "egyetlen szabad magyar iskola" valójában nem iskola volt
akkoriban, hanem javító-nevelő intézet. Akkoriban a tanári kar zömmel képesítés
nélküli emberekből állt, átképzett csendőrökből meg katonatisztekből, de
az sem volt hajszállal sem jobb, akinek történetesen volt tanári diplomája.
A német tanár nem tudott németül, az angol tanárnő angolul, a matematika
tanár minden órát zokogva kezdett a szögesdrót mögött, a vörös patkányok
rabságában szenvedő testvéreink sorsa fölötti fájdalmában, majd hatalmas
zsebkendőjébe fújta az orrát, a taknyot széles mozdulattal szétkente izzadt
homlokán, és hozzálátott a Ludovikán tanultak kínkeserves felidézéséhez.
A tanítás a magyar hiszekeggyel kezdődött: "Hiszek egy Istenben, hiszek
egy hazában, hiszek Nagymagyarország feltámadásában!" Az iskola bejáratánál
hatalmas, fából ácsolt, szétdarabolt Nagymagyarország függött a falon,
és nap mint nap közölték a feladatunkat is: ha megnövünk, be kell vonulnunk
a kommunista Magyarországra, és halomra kell lőnünk minden vörös patkányt.
Minket, pestieket, nem nagyon lelkesített ez a téma, de ilyesmit azzal
a társasággal sem igen lehetett volna megkísérelni, tekintve hogy a mintegy
háromszázötven gyerek túlnyomó része terápiára szorult volna. Ám
az egyetlen terápiás kezelés abból állt, hogy ütöttek-vertek bennünket,
mint szódás a lovát. Havonta egyszer misét közvetített a Szabad Európa
Rádió a vártemplomból. Bizonyára sok hallgató lágyult el a kisleányok és
kifiúk üde, szépen csengő magyar énekén, és észre sem vette az időnként
durranásokat, vagy légköri zavar jelének tartotta azokat. Valójában az
igazgató settenkedett elmebajos mosollyal az arcán a padsorok között, és
breviáriumával hatalmasat csapott annak a fejére, aki nem énekelt. Szüleik
általában a fenyegető állami gondozás elől kasztlizták be gyermekeiket,
az amerikaiak meg szerették volna távol tartani a fiúkat a vietnami háborútól.
Az usa-csemeték viszont rögtön kapcsolatot létesítettek a közelben állomásozó
amerikai hadtest magyar származású katonáival, és attól kezdve volt cigaretta,
Playboy és lőszer, amennyi kellett. A puskába és géppuskába való lőszert
a katonák gyakorlat után kazettástól dobták el a falu szomszédságában levő,
több négyzetkilométer kiterjedésű gyakorlótéren, mi meg begyűjtöttük. Ezekben
a légmentesen záródó vaskazettákban mostunk például - a vízzel, mosóporral
és ruhával teli dobozt beraktuk az iskola kisbuszába, és a rázkódás kilötykölte
-, és ilyenekkel közlekedtünk a német-osztrák határon. A vámosok röhögtek
a NATO-szabvány, darabszám, kaliber feliratú dobozokon, tudták, hogy zokni
van bennük, meg zsíroskenyér, senkit sem érdekeltek az ilyen gyerekes dolgok
a terrorizmus előtti időkben. Mi meg már készültünk. A lövedéket a vár
barkácsolójában kitörtük a hüvelyből, és nagy befőttes üvegekben gyűjtöttük
a puskaport. Gyújtózsinórt is szereztünk az amiktól, és bombákat gyártottunk,
amelyekkel krátereket robbantottunk a közeli erdők talajába. Természetesen
a tanárrobbantást gyakoroltuk, de szerencsére mindig volt annyi esze valakinek,
hogy megakadályozza a dolgot. Valószínűleg a patkányirtási kampány előkészítésével
függhetett össze, hogy a fegyverrel és lőszerrel való játszadozást nem
büntették szigorúan. Nem bíztattak ugyan ilyesmire, de nem csináltak nagy
ügyet belőle. Csak akkor volt fölhördülés, ha valamelyik ágy alól előkerült
egy-egy hatástalanított tányérakna vagy páncélököl. Később, már az érettségi
után láttuk az If című filmet, és tökéletesen azonosultunk azzal a géppuskás
fiúval, aki lekaszálta a tanári kart az angol internátusban. Ebben az évekig
tartó kíméletlen adom-kapomban felmorzsolta egymást tanár és diák. Csak
a hetvenes évek közepétől normalizálódott a helyzet az iskolában. Addigra
azok a tanárok, akikkel nekünk volt dolgunk, ideggyógyintézetbe kerültek,
nyugdíjba vonultak vagy meghaltak. A diákok nagy része nem fejezte be az
iskolát, mert előtte kidobták. Mindennapos látvány volt a nagy, zöld rabszállító
autó a vár udvarán, amely a toloncházba szállította a kicsapottakat. Öt
év alatt 121-en fordultak meg az osztályomban, ebből tizenkilencen érettségiztünk.
Ami most már a beilleszkedést, a német szocializációt illeti, annak
az első öt évét sajnos Kastl határozta meg. Ez alatt az idő alatt nemhogy
kikerültem volna a magyar közegből, hanem inkább egy hipermagyar, szupermacsó
környezetbe kerültem, amelyben úgy éreztem magam, mintha valami hagymázos
időutazás végén közvetlenül Horthy Miklós mögé pottyantam volna a fehér
ló nyergébe. Nem tudtunk jól németül, nem voltak német ismerőseink, barátaink.
Azt a megoldást választottuk, hogy autóstoppal körbejártuk Európát. Vagy
vettünk száz márkáért valami roncsot, szívtunk bele benzint, azután hajrá.
Ha valahol végleg bedöglött a járgány, leszedtük róla a táblát, otthagytuk
és vettünk másikat. Autót nem loptunk, mert tudtuk, hogy a büntetett előélet
számos hátránnyal jár, csak benzint. A kirúgott kasztlisok révén egész
Európában és Amerikában voltak támaszpontjaink, ezeket látogattuk sorba.
Az ember hálózsákban becsövezett Londonban az interkontinentális járatok
pénztárai mellé és válogathatott a légitársaságok féláron vagy még kevesebbért
piacra dobott utolsóperces jegyei között. Néhány évig egymáshoz menekültünk
és lelki sebeinket ápoltuk. Azután ezek körül a bécsi, new yorki, londoni,
velencei, hamburgi, kölni, berlini bázisok köré helyi erőkből álló barátok,
ismerősök köre szerveződött, és rajtuk keresztül lassan-lassan belenőttünk
az európai polgári létbe. Nekem úgy hozta a sorsom, hogy magyar szakra
jártam, azután magyar irodalmat tanítottam, tehát soha, egy percre sem
szakadtam el a magyar nyelvtől és kultúrától. Körülbelül annyira érzem
magam idegenben vagy idegennek Bécsben, mint a pozsonyi vagy a kolozsvári
magyartanár az ő városában.
A hetvenes években a bécsi egyetemen folytatott magyar irodalomtörténeti
és összehasonlító művészettörténeti tanulmányokat. Milyen irányban tájékozódott,
kiktől tanult? Hogyan emlékszik az akkori városra és az akkori egyetemre?
Milyen hatások érték szellemi-ideológiai-politikai értelemben?
A tanulmányaim befejezése óta eltelt két évtizedben lényegesen nagyobbat
változott az egyetem, mint a hatvannyolcas diákmozgalmak hatására. Bécsbe
ezek az eszmék néhány év késéssel és csak igen legyengült formában jutottak
el. A francia, a német és az olasz egyetemek az átalakulás motorjai voltak,
a bécsi nem. Ausztriában a változás ezúttal is felülről jött, második József
szerepében Bruno Kreiskyvel. Az egyetem is konzervatív volt még 1974 és
1980 között, s bár trockista és maoista plakátok borították az egyetemi
negyed falait, az oktatás szinte semmit sem változott a hetvenes évek eleje
óta, amikor három félév újságírást és politológiát hallgattam szintén Bécsben.
A magyar tanszék - finnugor intézet néven - 1974-ben létesült. Némi átfutási
idő után beindult a rendes tanmenet. A magyar és a finnugor nyelvészetről
most nem beszélek, bér szerettem mindkettőt, és Rédei Károly, a tanszékvezető,
szívesen látta volna, ha ezt a pályát választom. Három évig Tarnai Andor
adott elő magyar irodalomtörténetet, munkásságának középpontjában a régi
magyar irodalom és az irodalomelmélet állt. Ketten-hárman jártunk csak
hozzá rendszeresen, ami számunkra egyáltalán nem volt baj, hiszen így igazán
intenzíven meríthettünk hatalmas tudásából. Tarnai halkszavú, végtelenül
türelmes, jó tanár volt, és nagyon jó érzékkel adta ki a személyre szóló,
mindíg érdekfeszítő kutatási témákat. Filozófiából Michael Benedikt óráit
választottuk néhányan, akit a hatalmas filozófia-tanszéken éppencsak megtűrtek.
Nem szívlelték igazán, mivel ő nem az akkor uralkodó pozitivista szellemű
filozófiatörténettel és nem marxizmussal, hanem elsősorban metafizikával
foglalkozott, és ráadásul szellemes, kritikus előadó volt. Hasonló meggondolásból
kerültem el a művészettörténet-tanszék korifeusait is, akik körül kisebb-nagyobb
állások reményében tolongtak a hallgatók. Itt is akadt két nagytudású,
nem a megcsontosodott akadémizmust képviselő ember: Heinz professzor ("a
Mester"), aki az itáliai festészet, és Ursula Panhans-Bühler, a lenyűgöző
fiatal doktornő, aki a németalföldi festészet kiváló ismerője volt. Huszadik
századi művészetről viszont egyáltalán nem esett szó, úgyhogy néha át-átszöktem
néhány hétre Hamburgba, vagy éppen Velencébe, ahol az Accademia és az egyetem
körül pezsgett az élet. Igyekeztem tájékozódni a huszadik századi német
és osztrák irodalomban is. A germanisztika szürke tanárjelölt-gyár volt,
a huszadik századból szinte csak Brecht és Thomas Mann ment, de ők aztán
orrba-szájba. Itt a még ma is aktív Wendelin Schmidt-Dengler volt a nagy
kivétel, aki éppen minap ünnepelte a százötvenedik disszertációját. Azt
hiszem, őt nem kell bemutatnom, hiszen a nemzetközi germanisztika jeles
egyénisége és magyar kapcsolatai, sőt, egykori diákjainak magyar kapcsolatai
is számottevőek. Végül pedig beleszagoltam a magyar történelembe is, amit
itt akkor "kelet-európai történelem" márkanév alatt adtak elő. Csáky Móric
és Gogolák Lajos óráit hallgattam. Gogolák, aki tudhatott rólam egyet-mást,
mintegy tíz-tizenkét hallgató nyilvánossága előtt azzal fogadott az első
órán, hogy Sándor cár a Bécsi Kongresszus alkalmával egy ablakmélyedésben
magáévá tette Zichy Emíliát (Ludovikát? Anasztáziát?). Ezt a pályát ismertem,
ez a bodicsek meg sem kottyant, udvariasan a fiatalok egészségére kívántam
a menetet. Viszonzásképpen én azt meséltem el neki, amit Vas István ír
róla emlékiratában, a líra regénye lapjain, hogy Radnóti Miklós egy vita
hevében Goláknak nevezte őt, és amikor ezt Gogolák kikérte magának, azzal
intette le, hogy ilyen embert, mint te, nem becézek. Azután még többször
beszélgettünk ilyen kedvesen egymással, és az egész ciklusát végighallgattam,
mert érdekes volt.
Szót kell ejtenem még egy dologról, ami már nem tartozik szorosan a
tanulmányaim körébe, de nagy szerepet játszott abban, hogy igyekeztem megmaradni
a pályán. Arról, hogy 1978 októberétől 1979 májusáig anyagot gyűjtöttem
a disszertációmhoz Budapesten a 19. század eleji osztrák-magyar irodalmi
kapcsolatok témakörében. Ekkor találkoztam először azzal az átfogó jóindulattal
és segítőkészséggel, amivel a hazai szakma fogadja és támogatja a külföldi
hungarológusokat. Ez a mindenben, mindenütt megnyilvánuló őszinte jóakarat
azóta is végigkísért egész pályámon. Ha másért nem, ezért érdemes külföldön
magyarságtudománnyal foglalkozni: jó érzés, megtiszteltetés egy ilyen csapathoz
tartozni.
Ekkortájt kezdte el kutatni a magyar avantgárd irodalmat. Legutóbbi
könyvében a szakmában ritkán tapasztalható (ön)iróniával idézte fel e kiterjedt
munka kezdetén jelentkező nehézségeket: "1976-ban [...] olyan avantgárd-koncepciót
tártam disszertációm megdöbbent gondozója, Tarnai Andor elé, amelynek tengelyében
a galád, kétszínű, velejéig romlott szociáldemokraták árulása állt (mondjuk
Kassák kivételével), miközben a tisztaszívű kommunista harcosok gyengülő
erővel, hulló vérük csöppjeivel írják halhatatlan műveiket az acélzivatarban.
Tarnai rövid gondolkodás után hátrább utalt az időben száz évvel, a napóleoni
háborúk korába, az (osztrák-magyar) állampatrióta literátorok működésének
feltérképezésére, és az avantgárd-koncepció radikális újragondolását javasolta."
Milyen olvasmányok és esetleg személyes kapcsolatok segítették e koncepció
átformálását? Milyen jelentősége volt annak, hogy Ön a kortárs magyarországi
állapotoktól eltérő feltételek között kutathatott?
Hát igen, Tarnai Andor javaslatára félretettem néhány évig az avantgárd-kutatást.
Be kellett látnom, hogy akkori tudásommal, amelynek szintje semmivel sem
volt magasabb a kortárs hazai fiatal kutatók, mondjuk Ónodi László tudásszintjénél
- Ónodi alapos disszertációt írt a bécsi Má-ról - nem tudom megoldani a
feladatot, nem tudok semmilyen tekintetben újat mondani. Éreztem, hogy
teljesen másként kell hozzáfogni a dologhoz, el kell felejtenem mindazt,
amit és ahogyan addig csináltam. Elsősorban el kell felejteni az addig
megjelent feldolgozások módszerét, és kísérletet kell tenni egy új szempontrendszer
kialakítására. Ennek a kialakításában nagyon sok tényező játszott szerepet.
Jól jött a huszadik századi német, az osztrák, az olasz és a francia irodalom
valamelyes ismerete, a művészettörténeti és a filozófiai alapozás, valamint
az újbalosság a nyolcvanas évek elején már érezhető apálya. Magam soha
nem tartoztam párthoz, még akár egy, a hetvenes években divatos Marx-olvasó
munkaközösséghez sem, viszont kezdetben mégiscsak szorongtam annak láttan,
hogy az összességében kétségkívül baloldali beállítottságú magyar avantgárd
feldolgozásában nemhogy segít, hanem bénít a marxizmus bármilyen szempontú
figyelembevétele. Elég nagy, és mint kiderült, teljesen fölösleges tiszteletkört
tettem akkoriban e téma körül. Utána már minden könnyebben ment. Sokat
segítettek ebben Szajbély Mihály és Elek István, akik 1981/82-ben ösztöndíjasok
voltak Bécsben, valamint Tamás Attila, aki 1982-től két évig vendégtanár
volt a bécsi magyar tanszéken, és aki tanácsaival, kritikai megjegyzéseivel
később is, még mintegy másfél évtizedig támogatta az avantgárd-koncepció
alakulását. Elméleti tekintetben felszabadító értékű volt a Christa és
Peter Bürger, valamint J. Schulte-Sasse által kiadott tanulmánykötet a
"magas irodalom" és az "irodalomalatti irodalom" dichotómiájáról. Ebben
az 1982-ben megjelent kötetben a szerzők lényegében az irodalmi műalkotás
és a nem-műalkotássá nyilvánított formák társadalmi-esztétikai megalapozásáról,
vagyis a kanonizációs folyamatok feltételrendszereiről és mechanizmusairól
értekeztek. Számomra ez azért volt rendkívül fontos, mert az évtizedek
során kialakult közmegegyezés a magyar avantgárd irodalmi műalkotások túlnyomó
részét a nem-mű kategóriájába sorolta, s Bürgerék után ennek a cáfolatával,
és magával az egész kérdéskörrel nem kellett többé foglalkoznom. Később,
1989 után egyre elfogadottabbá vált a magyar irodalomtudományban is, hogy
egyes kutatók nem a fősodorban, hanem az addig tiltott vagy veszélyesnek
nevezett oldalágak vizein eveznek, de ez azelőtt elképzelhetetlen lett
volna. Végülis nem véletlenül jelent meg 1991 végén, 1992-es impresszummal
A vasbetontorony költői: a sorozatszerkesztő szíves közlése szerint előbb
nem lehetett: ők az első adandó alkalmat ragadták meg. Tehát számomra a
kortárs magyarországi állapotoktól eltérő feltételek közötti kutatás elsősorban
azért bírt jelentőséggel, mert a cenzúra megszűnésének pillanatában már
kész művel állhattam a startnál.
Ha nem tévedek, az 1992-ben megjelent A vasbetontorony költői (Magyar
avantgárd költészet a 20. század második és harmadik évtizedében) című
munkájának egyik legfontosabb vonása, hogy meggyőző kísérletet tett az
avantgárd etikai-politikai ideológiák ("a haladás és az új ember eszméjét
új formában megfogalmazó" irodalom) túlsúlyának - többek között Peter Bürger
és Jauss nyomán való - ellensúlyozására, amennyiben egy poétikai-műtipológiai
rendszerezést igyekezett elvégezni. Mit mondana el e könyv megírásának
körülményeiről és az Ön által felmért hatásról?
A könyv egyrészt azokat a kérdéseket igyekszik tisztázni, amelyek az
1991-ben a Böhlau kiadónál megjelent habilitációs munkám, az Ungarische
Avantgarde-Dichtung in Wien 1920-1926 írása közben merültek fel, másrészt
bizonyos fokig előtanulmány is a végül 1996-ban megjelent kétnyelvű avantgárd
olvasókönyvhöz, amelynek a tervezetét ekkor már az Osztrák-Magyar Irodalomtudományi
Vegyesbizottság jóváhagyta, sőt, az Osztrák Tudományos Akadémia már a munkálatok
pénzügyi feltételeit is megteremtette. A tisztázandó kérdések körébe elsősorban
az egyes életműveken belüli fejlődésvonalak megrajzolása tartozott. Vannak
olyan avantgárd alkotók, akik mindvégig egy kifejezési módhoz ragaszkodtak.
Ilyen volt például Bartalis János vagy Újvári Erzsi egymástól eltérő expresszionizmusa,
Illyés szürrealizmusa, vagy Kristóf Károly dadaista hangköltészete. De
a legtöbb alkotó több avantgárd stílust is kipróbált a húszas években,
és ezeket a váltásokat már nehéz szabatosan leírni. Nem merülök el nagyon
szakmai kérdésekben, csak érzékeltetésképpen: Kassák ugyebár az aktivizmusról
a konstruktivizmusra váltott. Aktivista stílust nem ismer az irodalomtudomány,
konstruktivistát mégkevésbé. De jó lenne ezt pontosabban meghatározni,
mert Kassákon kívül még két másik költő, Mihályi Ödön és Reiter Róber munkásságát
is jellemezte. József Attila vagy Déry Tibor avantgárd költészete tele
van olyan finom váltásokkkal, amelyekre nincs is kifejezés. Én sem találtam.
Nem jutottam nagyon messzire az avantgárd poétikában. Dolgozni lehet a
hipotéziseimmel, fiatal kutatók időnként levezetik valamelyiket a maguk
módján, és működnek, tehát nagy valószínűséggel továbbfejleszthetőek lennének,
de nincsenek szabatosan leírva. Ennek egyik oka véleményem szerint az,
hogy nem volt elég türelmem, mivel sok időt, éveket vesztegettem el azzal,
hogy átvágjam magam azon a tüskés bozóton, ami 1930-tól akadálytalanul
terjedt és végül elborította az egész területet. Ezért amint láttam, hogy
valamelyik részelmélet működik, dolgozni lehet vele, abbahagytam a további
bíbelődést, és haladéktalanul egy másik fejlesztésébe fogtam, hogy minél
hamarabb összeálljon az egész. A másik okot egyik bírálóm, Szegedy-Maszák
Mihály jelölte meg, és én egyetértek vele: a kétnyelvűség a szabatos tudományos
terminológia, a fogalomalkotás kárára vált. Ha németül írok, akkor teljesen
automatikusan németül gondolkodom és fogalmazok, ha magyarul írok, akkor
magyarul, a kettő nem zavarja egymást. A két irodalomtudomány terminológiája
viszont hol eltér egymástól, hol átfedi egymást - árnyalatnyi jelentéseltolódással
-, hol meg éppen keresztezi. Itt megszűnik az az automatizmus, amiről az
előbb beszéltem, a magyar és a német értekező nyelvhasználat tudományos
műszavai gátolják egymás működését, így tehát, amennyire lehetett, igyekeztem
korlátozni a használatukat. Ez viszont szinte lehetetlenné tette az éles,
pontos fogalmiságot. Csaknem minden szakember egy bizonyos nyelven ír,
bármennyire jól használ más nyelvet vagy nyelveket. A szövegeket világszerte
hivatásos fordítók ültetik át, az ő problémájuk a megfelelő terminológia.
Nekem viszont a tudományos kvalifikáció folyamatában egyidejűleg kellett
németül és magyarul publikálnom, és örültem, ha idejében elő tudtam teremteni
a nyomdaköltséget, nemhogy fordítókra gondolhattam volna. Hogy a műtipológia
mennyire sikerült, nem tudom megállapítani, Ebben a könyvben valószínűleg
kevésbé, de bízom abban, hogy az Olvasókönyv anyagából világosan kitetszik
az, amit mondani akartam, tehát az oda felvett több mint kétszáz szöveg
bizonyos fokig valóban magyarázza és kontextualizálja is egymást.
Tavaly a debreceni Csokonai Könyvtár sorozatában jelent meg második
nagy összefoglaló igényű munkája, "Latabagomár ó talatta latabagomár és
finfi" (A XX. század eleji magyar avantgárd irodalom) címmel. E kötet széleskörű
és alapos kutatási tevékenységről ad tanúbizonyságot, az olasz futurizmus
honi recepciójától az avantgárd irodalmi műalkotás szerkezeti és poétikai
jellemzőin, az irányzati tagoltságon át egészen a magyar avantgárd-kutatás
szisztematikus feldolgozásáig. A magyar lírai modernség (újra)értelmezésének
megkerülhetetlen kérdése az avantgárd nyelvi teljesítményének újbóli felmérése.
Hadd idézzek Öntől egy, a magyar avantgárd költészet hatástörténetét vázoló
passzust: "A korabeli közönségizlés a polgárpukkasztást, a dilettantizmust,
vagy pedig a szabadversbe öltöztetett baloldali ideológiát tekintette az
avantgárd költészet fő jellemzőinek. Mindebből az következik, hogy a 20.
századi magyar költészet további fejlődésében az avantgárd költészet poétikai
újításai sokáig nem játszhattak lényeges szerepet." Van olyan elképzelés,
miszerint a hazai avantgárdból - amely, szemben a nyugatival, döntően nem
nyelvi reflektáltságú, vagyis jórészt nem a költői nyelv teljesítőképességére
alapozta a művészi hatást - kevés poetológiai hozadék eredhetett. Hogyan
gondolkodik Ön erről?
Az avantgárd nyelvi teljesítményét nyilván nem a korabeli közönségizlés
határozza meg, hanem az, hogy képes-e elismertetni magát, rendelkezik-e
vonzerővel az utókor számára. A magyar ezt nem tudta megtenni, nyelvi teljesítménye
elégtelennek bizonyult, és ezt sokan és sokszor leírták. Vas István volt
tudtommal az egyetlen, aki egyik késői írásában radikálisan helyesbítette
Palasovszkyról alkotott korábbi, lesújtó véleményét. De a kudarc legfőbb
oka nem az, hogy a magyar avantgárd szöveg döntően nem nyelvi reflektáltságú,
hanem az, hogy nyelvi reflektáltságon még a tegnap értelmezői közösségei
is ugyanazt értették, mint a Nyugat értelmezői 1916-ban. Sem akkor nem
vettek észre a teljesítményből semmit, sem a két világháború között, sem
a sötétség éveiben. Mással is volt elfoglalva mindenki, s ha az ember vigasztalódni
vagy vidulni akar, általában nem avantgárd verseskötetet vesz le a polcról.
De ennek nincsen sok köze magához a teljesítőképességhez. A magyar avantgárd
irodalom éppúgy az írói, a költői nyelv teljesítőképességére alapozta a
művészi hatást, akár az olasz vagy a francia, vagy a többi, csak míg ezekben
az országokban ezt észrevették, Magyarországon nem vették észre, csak igen
későn, az 1980-as évek második felétől, amikor már rég késő volt. Ez persze
kicsit délibábosan hangzik. Létezik olyan, hogy évtizedeken keresztül senki
ne venne észre jelentős nyelvi teljesítményt? Pedig van ilyen. Másrészt
ugye Kassák életműve mindig is kivételnek számított, Rónay György, Gyergyai
Albert és mások abban azért sokmindent észrevettek. Észrevették volna ők
még Kassák pályatársai egyikét-másikát is, ha szabadon lehetett volna foglalkozni
az avantgárddal, de nem lehetett.
A mai magyarországi közönségizlés alig kevésbé konzervatív, mint a
huszadik század folyamán bármikor. Annyi változott 1989 óta, hogy
az irodalom sokat veszített fontosságából és éppen ezért egyre kevesebben
foglalkoznak vele, ami egyáltalán nem baj. Nem változott a magyar irodalmi
műalkotás azonnali és minél szélesebb hatást megcélzó jellege, az irodalmi
élet szervezeti formája. Nagyon ritka volt és ma is nagyon ritka nálunk
a nyugati irodalmakban sűrűbben előforduló írótípus, aki tesz az ún. irodalmi
életre, nem akar mindenáron tömeghatást, nem lesz beteg az azonnali elismerés
hiányától, aki mindenfajta keserűség nélkül, elsősorban magának, a saját
örömére alkot, szabadon. Olyan irodalmakban, ahol ez a típus nem létezik
nagyobb számban, nehezen gyökereztethető meg bármiféle innováció. Az innováció
elutasítása ezerféleképpen megindokolható, kezdve Illyés Gyula látványos
elfordulásával az avantgárdtól, amelyet 1927 utáni szakítására visszatekintve
azzal indokolt, mindjárt kikeresem, hogy "...áruló lennék, ha csak író
akarnék lenni. Az újítás, a merészség nemcsak az irodalomban esedékes,
hanem a társadalomban is, sőt ott esedékes először és igazán. Sétálhatok
tovább itt is az avantgarde-ista szabad gondolattársítások négy fala közt?"
és befejezve az 1989 utáni sértődöttségekkel, amelyek abban csúcsosodnak
ki, hogy még most sincsen igazság, mert lám, a kultúrapolitika és a média
még most is a döntően nyelvi reflektáltságú alkotásokat támogatja, pedig
a szövegirodalmi alkotások zöme "nem más, mint fing". A nem-szervezett,
nem-államosított irodalom, a magánirodalom sokkal csendesebben, gyorsabban
és hatékonyabban dolgozik. Gondoljunk Babits vagy Kosztolányi költészetére,
akik nem-avantgárd költő létükre az avantgárd költészetnyelvi innovációiból
szemrebbenés és minden külön értesítés nélkül beemeltek saját költészetükbe
annyit, amennyire szükségük volt. Ha az államosított irodalmi élet reprivatizációja
további lépésekkel halad előre, és ebben bízom, talán elfogadottabbá válik
majd az olyan magatartás is, amely nem az egymáson való csüngést, az egymással
való rángást találja a legfőbb földi jónak. De ez persze az avangárd teljesítmény
megítélésén jottányit sem fog változtatni, az már marad úgy, ahogy van.
Ön több írásában - így a szintén 1998-ban megjelent A magyar avantgárd
irodalom (1915-1930) olvasókönyve című "kommentált szöveggyűjteményé"-ben
is - igyekezett cáfolni az "egyszemélyes avantgárd" teóriáját. Hihető és
meggyőző, hogy nem Kassák a magyar avantgárd irodalom egyedüli jelentős
alkotója, ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy az ő munkássága és életrajza
hatásánál fogva megkerülhetetlen kultúrakepző tényező a huszadi századi
magyar művelődés történetében. Ön hogyan gondolkodik Kassák habitusáról,
utópiájáról, erkölcséről? Hogyan viszonyul mindez az olyan kulturális kódkonfigurációkhoz,
értelmiségi mintákhoz, mint amilyeneket - persze, nagyon eltérő szerkezetben
- például Németh Lászlóhoz, Illyéshez vagy Lukácshoz szokás kötni?
Egyetértek azzal, hogy Kassák Lajos életműve határozza meg a magyar
avantgárd irodalom arculatát. Ez jó is, meg rossz is. Jó azért, mert Kassák
áttekinthető, bizonyos fokig átkutatottnak tekinthető, megbízható, fogható
és osztályozható életművet alkotott, amibe most már "konstruktivista" számozott
költeményei is belesimulnak. Jó, mert formát és keretet adott a magyar
avantgárd irodalom nagy részének. De kár, hogy meghatározó jelentősége
révén az általa fémjelzett aktivizmus-konstruktivizmus koncepció, amely
teljességgel folytathatatlannak bizonyult, háttérbe szorított és évtizedes
érvénnyel akaratlanul is elnyomott minden többit. Ha lett volna erős szürrealizmus
a magyar irodalomban, azt például folytatni lehetett volna a második világháború
után, s a hatvanas évek elején vissza lehetett volna nyúlni hozzá mint
hagyományhoz. Ezt csak technikai értelemben mondom, hiszen ismerem a korabeli
politikai-társadalmi adottságokat. Az Olvasókönyv anyagában és máshol
is igyekeztem a kevésbé ismert, nem eléggé értékelt műveket előtérbe állítani,
szándékom szerint nem Kassák munkásságának kárára, hanem mintegy annak
kiegészítéseképpen. Az aktivizmus és a konstruktivizmus - használjuk most
már ezeket az irodalomban pontatlan fogalmakat -, a képzőművészetben is,
az irodalomban is kiállta az idő próbáját, patinát kapott az évtizedek
során és a magyar szellemi élet örökbecsű hagyományává vált. Ez a magyar
hagyomány ugyanakkor minden világnyelven beszél, bárhol és bármikor képes
megértetni magát a világon. De nemzeti jellege is nyilvánvaló minden értő
szem számára, elég összehasonlítani cseh, román vagy szerbbhorvát megfelelőivel.
Nem győzöm elégszer hangoztatni, hogy be kellene iktatni a magyar irodalom
történetébe egy "avantgárd irodalom" című fejezetet, mert anélkül csonka.
Ezt a fejezetet nem kellene kitalálni, éppen elég anyag áll az irodalomtörténészek
rendelkezésére. Ehelyett az 1964-es akadémiai Kassák-vita óta a Kassák
Lajosnak szentelt fejezet áll ezen a helyen minden tan- és kézikönyvben.
Ugyanolyan nehezen lehet kiszedni onnan, mint ahogyan bekerült.
Kassák habitusát és erkölcsét úgy látom, mint ahogyan Garaczi László
egyik színdarabjában megjelenik: lepedővel letakarva. Utópiája is a múlté
már, akárcsak Németh Lászlóé vagy Illyésé. Az értelmiségi mintát ma - úgy
látom - minden pályakezdő lényegében maga keveri ki magának, nincsen szükség
ilyen nagy ikonokra. Az értelmiségi minta is mutatja a globalizálódás jeleit:
lényegében ugyanazt a tévét nézzük, ugyanazt a reklámot látjuk, ugyanazt
a könyvet olvassuk, ugyanazt az elméletet rágjuk az Északi és a Déli sark
között mindenhol. Kassákék nagy mintákban, osztályok vagy népek számára
érvényes mintákban gondolkodtak, míg ma mindenki kicsípi magának a globális
mintából az alapanyagot, majd egyéni színt és ízt ad neki, kívülről összetéveszthetetlenné
teszi vagy szeretné tenni. A mai értelmiségi mintában nagy általánosságban
éppen az az érdekes, hogy részben mindenki számára érvényes, van egy mindenki
számára érvényes alkotóelem benne, tehát világméretűen kompatibilis, részben
kizárólag csak a megalkotója számára, és ez a két összetevő érdekesen villózik.
Kassák, Németh és Illyés mintái azonban még rendkívül értékes, egyedi minták
voltak, óriási teljesítménynek tartom mindhármat, és biztos vagyok benne,
hogy előkelő helyet foglalnak el a két világháború között Európában kifejtett,
velük összehasonlítható szellemi teljesítmények sorában. Ami a lukácsi
mintát illeti, ahhoz sajnos nem tudok hozzászólni, ebben nem érzem kompetensnek
magam.
Az előbbi kérdésben már szóba hozott Olvasókönyvben Ön mint szerkesztő
és előszóíró nemcsak az avantgárd irodalomtörténeti összefüggéseinek, szövegalkotási
attitüdjeinek kifejtésére vállalkozik, hanem az avantgárd kánon kiszélesítésére
is. Illyés-, József Attila- és Szabó Lőrinc-versek beválogatásával igyekszik
a hazai avantgárd poétikai folytonosságát igazolni. A könyv érdekes szövegközi
dinamizmust létesít, amennyiben némely avantgárd szöveghez "mai magyar
írók és írónők kommentárjait" csatolja. Az alkalmasint így kialakuló összjáték
sok mindent elárul nemcsak a szövegalkotási attitüdök átöröklődéséről,
de a kortársi szépírók (ön)értelmező sztartégiájának teljesítőképességéről
is. Hogyan látja ezeket a kérdéseket? Milyen kihívásokkal szembesítette
e kötet megszerkesztése?
Nem hinném, hogy az Olvasókönyvben az avantgárd kánon kiszélesítésére
törekedtem volna, hanem - nagyon szerényen mondom - talán inkább a létrehozására
törekedtem. Nem volt nagy trouvaille, hiszen amúgy mindenki ismerte a kutatók
szűk körén belül ezeket az Olvasókönyvben szereplő szövegeket, és még több
ilyen szöveget is ismerünk. Én mindössze egymás mellé helyeztem őket: olvassák,
értelmezzék, kontextualizálják egymást. Elképesztőnek tartottam, hogy lassan
könyvtárnyi szakirodalom készült az avantgárdról, ezekben a könyvekben
a szerzők lendületesen magyarázzák a közönségnek álláspontjukat, de hogy
miről is beszélnek valójában, az az olvasók nagy többsége számára hétpecsétes
titok marad, mert sehol nem tudják az elmondottakat verifikálni. A szöveg
nélküli szövegmagyarázat furcsa és gyanús. Namost én megalkottam a szövegek
egy lehetséges korpuszát, és több helyen rámutattam arra, hogy ez az összeállítás
csak egy a lehetséges válogatások, változatok sorában. Pusztán abból az
anyagból, amit kigyűjtöttem, biztosan létre tudnék hozni még két olyan
különböző korpuszt, amelyekben a mintegy ötven százaléknyi változatlan
törzsanyagot más-más szövegek egészítenék ki. Ezáltal persze mind a három
antológia más összhatást mutatna. Nem fogom megcsinálni, mert nagyon nagy
munka ez egyedül, másrészt meg nem vagyok textológus, és ez az Olvasókönyv
is igen sok kívánnivalót hagy maga után textológiai szempontból. Ezen sajnos
nem tudtam segíteni, noha menet közben nagyon bosszantott. De túl voltam
terhelve. Ahhoz, hogy ez az 1998-as kiadás megjelenhessen, először ugyanis
meg kellett csinálnom az Olvasókönyv kétnyelvű, magyar-német változatát,
amire sikerült az Osztrák Tudományos Akadémiától és a bécsi Kutatási Alaptól
pénzt szerezni. Mivel azelőtt nemigen fordítottam magyarról németre, igen
lassan haladt a munka, és Barbara Frischmuth segítsége nélkül nem is tudtam
volna befejezni.
A szövegkiadás munkáját fiatal kutatóknak kellene folytatniuk. Nem
történt meg az avantgárd publikációk, folyóiratok, hagytékok stb. teljeskörű
felmérése sem. A magyar avantgárd irodalom egyik főműve, Déry: Az ámokfutó
című képes verse, amely 1922-ben keletkezett, csak 1985-ben jelent
meg nyomtatásban. Ennek ismeretében egyáltalán nem tűnik valószínűtlennek,
hogy még komoly, értékes anyag lappanghat. Ami viszont a hazai avantgárd
poétikai folytonosságát illeti, arról sehol sem szóltam sokat, az Olvasókönyv
előszavában meg szinte semmit. Ennek feltérképezése megintcsak önálló kutatás
feladata lenne. A kötetbe válogatott Illyés- és József Attila-szövegekkel
nem törekedtem a kánon kiszélesítésére, hiszen még mindegyikük a könyv
címében megjelelölt 1930-as időhatáron innen jelent meg és tudtommal munkásságuk
minden szakértője beszél avantgárd korszakukról. Szabó Lőrinc versei viszont
azt illusztrálják, hogy milyen egy politikai avantgárd szöveg, amelyet
nem az avantgárd szövegalakítás poétikai eljárásai tettek olyanná, ahogyan
megjelent, hanem a politikai mondanivaló. Rendelkezésre állnak ugyanakkor
a költő átdolgozásai is, azok a - véglegesnek minősített - szövegváltozatok,
amelyekből hiányzik az, amit Szabó Lőrinc avantgárdnak tartott. Ezt csak
a rendkívül tanulságos összehasonlítás kedvéért tettem, tehát csak ezért
válogattam be a Szabó Lőrinc-verseket, nem azért, mintha avantgárd költőt
akarnék csinálni belőle. Lehet, hogy ezt jobban ki kellett volna fejtenem.
A kommentárok kérdése megintcsak külön ügy. Az ötlet onnan ered, hogy
az évek folyamán sokszor találkoztam baráti társaságban idősebb írókkal
Magyarországon, nemegy közülük ma már irodalmunk klasszikusai közé tartozik.
Amikor munkámról kérdeztek, s én elmondtam, hogy mivel foglalkozom, szinte
egyöntetűen rámcsodálkoztak: minek foglalkozol ilyen hülyeséggel? Hiszen
egyetlen tehetséges avantgárdistánk volt, a Kassák, a többiek mind úgy
írtak, mint ő, csak gyengébben. Elképedtem, hogy ezek a nagyműveltségű,
széles látókörű emberek nem látják a magyar avantgárd irodalom sokszínűségét.
Zárójelben jegyzem meg, hogy a kétnyelvű Olvasókönyv megjelenése után több
német és osztrák író hívott fel lelkendezve: fogalmuk sem volt arról, hogy
ilyen minőségű és ilyen terjedelmes magyar avantgárd irodalom létezik,
hiszen ez megállja a helyét a többi között, tökéletesen beleillik az európai
kontextusba, kitölt egy addig kitöltetlen helyet, ami az ő számára volt
fönntartva stb., zárójel bezárva. Később viszont azt láttam, hogy hogy
van egy írónemzedék, amelynek tagjai 1985 körül kezdtek el publikálni,
és ők már másképpen viszonyulnak a történeti avantgárdhoz. Nem rajonganak
érte, nem vallják saját hagyományuknak, de nem is fitymálják. A felkérést
kezdetben minden egyes kommentáríró azzal hárította el, hogy ő nem ért
az avantgárdhoz. Csak akkor álltak kötélnek, amikor kifejtettem, hogy nem
kellenek tudós kommentárok, elég, ha mintegy képzettársítás formájában
leírják azt, ami ezekről a történeti szövegekről az eszükbe jut. Tehát
én nem vártam el többet, éppen ilyennek képzeltem el, amilyen lett.
Nemrégiben egy debreceni előadásában a történeti avantgárddal kapcsolatos
kutatásainak lezárulásáról beszélt. Akkor azt mondta, hogy a neoavantgárd
kérdései kezdték izgatni. Hagyomány-e tehát, s ha igen, miképpen hagyomány
az avantgárd? Mennyiben van folytonosság a történeti avantgárd és a neoavantgárd
között? Milyen kérdésirányokat ajánlana figyelmébe annak, aki most készül
szembesülni a huszadik századi (magyar) irodalom és művészet e fontos kérdéskörével?
A történeti avantgárddal kapcsolatos kutatásaimat valóban lezártnak
tekintem. Szeretném az 1964 körül kezdődő irodalmi kísérleteket közelebbről
szemügyre venni, az ekkor induló Magyar Műhelyt, Új Symposiont, a továbbiakban
Erdély Miklós és más kísérletező alkotók munkásságát, a felvidéki és az
erdélyi kísérletező irodalmat, illetve a képes irodalmat, a mozgó irodalmat,
a mixed media területén létrehozott alkotásokat. De nem szívesen használom
erre a korszakra a neoavantgárd szót, a hazai pályán kívül tudtommal nem
is használják irodalomra sehol. Én azért nem használom, mert azt a képzetet
kelti, mintha az avantgárd és a neoavantgárd úgy viszonyulnának egymáshoz,
akár a gótika a neogótikához. Holott ilyesmiről, kimondott hivatkozásról
nincsen szó. A beszélgetésünk során már többször szóba került mostoha körülményeknek
és a buta és rosszindulatú szövegmagyarázóknak sikerült annyira ótvarossá
tenni a hazai avantgárd hagyományt, hogy még a kísérletezők is visszariadtak
tőle, még ők sem merték felvállalni. Mit volt mit tenni, el kellett felejteni
a hazai előzményeket, a honi ősöket, előlről kellett kezdeni mindent, nyugat-európai
meg amerikai minták után kellett nézni. A mai közönségizlés, de még az
irodalommal foglalkozók közvéleménye is a nem-mű kategóriájába sorolja
az ekkor, tehát közvetlenül a posztmodern próza megjelenése előtt keletkezett
ilyen alkotások döntő többségét. A nem-műnek minősülő dolgokkal már van
bizonyos tapasztalatom, azt is tudom, hogy mindenekelőtt a nekik megfelelő
értelmezési eszközöket és módszereket kell megtalálni. Ezt ajánlanám egyébként
minden fiatal kutatónak is, aki most készül szembesülni a történeti avantgárd
irodalommal. Az interpretációs stratégiák és eljárások állandóan változnak,
állandóan szökség van a szövegek újraolvasására is. Az avantgárd szövegek
olvasása, értése, a műelemzési technika állandó fejlesztése és főleg a
nemzetközi szakirodalom szoros figyelemmel követése révén előbb-utóbb feltárul
valami olyan kérdés, amelyre már érdekes és izgalmas feladat megtalálni
a választ.
Ön 1980-ban doktorált, ettől kezdve a bécsi egyetem finnugor intézetében
tanít. Közismert kiemelkedő szerepe az intézmény működésének folyamatos
szervezésében, fejlesztésében, kapcsolatainak bővítésében. Hogyan értékeli
ma az intézet negyedszázados múltját, egykori és mai helyzetét, funkcióját?
Az intézet 1974-es megalapítása politikai tett volt. Neves osztrák
filológusok bizonyították ezzel a lépésükkel, hogy újjá akarják építeni
a hidegháborúval megszűnt tudományos kapcsolatrendszert magyarországi kollégáikkal,
a magyar nyelvészet és irodalomtudomány képviselőivel. Ugyanennek a kiterjedt
újrakezdési kampánynak volt része az Osztrák-Magyar Irodalomtudományi vagy
Történettudományi Vegyesbizottság és még néhány más hasonló grémium is.
A hidegháború végével ezek betöltötték feladatukat, egy részük megszűnt,
míg mások megszűnni, vagy legalábbis radikálisan átalakulni látszanak.
A tanszék, osztrák állami költségvetési tétel lévén, él és virul. Éppen
tavaly ősszel költöztünk a Régi Közkórház nagykiterjedésű, szép belső udvarokkal
strukturált épületegyütteséből kialakított új egyetemi campusra.
Az egyik renovált házban mintegy hétszáz négyzetméter, a legkorszerűbb
technikai infrastruktúrával ellátott terület áll a rendelkezésünkre három
szinten. Viszont státust nem kapunk, a munkatársi állomány már tíz éve
nem gyarapodott egyetlen személlyel sem, míg a hallgatók száma megtízszereződött,
jelenleg kétszáz fölött van. Úgy tűnik, hogy az ideális állapotot belátható
időn belül nem tudjuk megvalósítani. Ez végeredményben egy három tanszékből
álló intézetet jelentene, mindegy hogy milyen néven: a finn nyelvi és irodalmi,
a magyar nyelvi és irodalmi és a finnugor nyelvészeti tanszékek együtteséből
állna. Most ez a három tanszék egybe van kutyulva, és vendégtanárok állandó
segítsége nélkül rövid időn belül újra ott tartanánk, ahol elkezdtük: a
tíz-húsz hallgatóból álló összlétszámnál. A finnek büszkék Bécsre, rendesen
segítenek, a magyar kulturális tárca évek óta egy cserelektori és 2000
őszétől egy vendégtanári állással támogat minket. Tekintettel arra, hogy
mi képezzük a magyarszakos tanárokat a burgenlandi magyar vagy magyar osztállyal
is rendelkező középiskolák számára, ezt a helyzetet még néhány évig tartani
kell. Magyarország úniós csatlakozása után, amikor már a szombathelyi Berzsenyi
Dániel tanárképző főiskola végzősei ist taníthatnak majd Burgenlandban,
el fogjuk veszíteni tanárképzési monopóliumunkat. Hírlik, hogy nemsokára
Győrben is létesül egyetem. Nem tudom, hogy a bécsi, pozsonyi és győri
magyar tanszékek kooperálnak vagy konkurrálnak-e majdan egymással,
de ebben a kérdéskörben már az utódom fogja tologatni az aktákat.
Ön az emigráció és a kisebbségi lét alakította identitás kérdéseit
igyekezett körüljárni a Magyarok Ausztriában és Nyugat-Németországban (Beszélgetés
26 fiatal értelmiségivel) című, 1984-ben Bécsben kiadott interjúkötetében.
Hogyan értékeli ma a hajdani tapasztalatokat, s milyen változásokat lát
vagy sejt az emigrációban felnőtt, a kivándorolt és a burgenlandi magyarok
körében, nyelvi-kulturális identitásukat tekintve? Mit mondana általában
a nyugati magyarság helyzetéről? Személy szerint hogyan érzi magát ma Ausztriában,
Bécsben?
Ez a kötet akkoriban aránytalanul heves indulatokat provokált, amire
nem voltam felkészülve. Azt hittem, hogy nagyon kevés embert fog érdekelni,
és valójában inkább magamnak, magunknak, egykori kasztlisoknak csináltam.
Ám Deák Ernőt, a kiadót, csaknem leváltották a Központi Szövetség éléről,
engem ismeretlenek feljelentettek az osztrák belügynél, hogy a magyar titkosszolgálat
ügynöke vagyok, az újságokban meg olyanokat írtak, hogy átálltam a vörösökhöz,
és árulásom jutalmaképp tanszék vár az Eötvös Loránd tudományegyetemen.
Egyrészt a nemzeti érzelmű emigráció teljes kulturális csődjét, gyermekeinek
visszafordíthatatlan nyelvvesztését megállapító fejtegetésem okozta a felháborodást,
másrészt meg az, hogy ez a könyv éppen a kőszegi német nyelvű gimnázium
megnyitásával egy időben jelent meg. Ebben az iskolában nyugati magyarok
gyermekei is tanulhattak, és a bentlakással együtt is olcsóbb volt, mint
Kastl. Kézenfekvőnek tűnt az elgondolás, hogy aljas bosszúvágyamat kielégítendő,
a Népköztársaság megbízásából Magyarországra akarom szipkázni a kasztli
középiskolásokat. Ám a kőszegi középiskola létéről én csak a lapokból szereztem
tudomást, amikor a könyv már a nyomdában volt. Megírásához azért fogtam
hozzá, mert a tanszéken találtam egy nagyon jó riportermagnetofont és vagy
húsz tekercs szalagot. Elő sem készültem rendesen az interjúkra, a kérdőív
összeállításához nem kértem szakértők segítségét, hanem fejest ugrottam
a munkába. Szörnyű dilettáns könyv kerekedett ki ebből, amire még rátettek
egy lapáttal a kiadás során. Sorba látogattam tíz-tizenkét embert, aki
nagyjából velem egyidőben a németországi iskolába járt, és egy évtized
távlatából megkérdeztem őket az iskola által közvetített magyarságképről,
a magyar kultúrához és Magyarországhoz fűződő viszonyukról. Majd Csoóri
Sándor felkérésére megkerestem ún. disszidenseket is, és Deák Ernő felkérésére
a burgenlandi magyarok néhány képviselője is a képbe került. A könyv körüli
néhány hetes hercehurca hatására Borbándi Gyula könyvbemutatóra hívott
a müncheni Magyar Intézetbe, és ezzel a tettével megakasztotta a további
hisztériázást.
A két elvállalt feladatot nem sok kedvvel hajtottam végre, engem igazából
csak a szórványmagyarság érdekelt. 1980 táján ugyanis már látszott, hogy
a nyugati szórványmagyarság rövidesen fel fog szívódni, el fog tűnni. Elsőre
az szúrt nekem szemet, hogy a nyugati magyar fórumokon a 80-as évek elején
végbement generációs váltás során a negyvenötösöktől és az ötvenhatosoktól
nem az ő leszármazottaik, hanem Erdélyből vagy Magyarországról jött fiatal
ellenzékiek vették át a stafétabotot. A Nyugaton született vagy kisgyermekként
odakerült magyar fiatalok közül csak igen kevesen szólaltak meg nyilvánosan,
írásban talán egy-kettő. Akkor értettem meg, hogy a mellét döngető, magyarságát
reggeltől-estig fitogtató emigráció nem tanította meg, vagy nem tudta megtanítani
a gyerekeit magyarul, mert a gyermekek számára nyilván közömbös vagy ellenszenves
volt az a minta, amelyet felkínáltak nekik. A könyv munkálatai, a beszélgetések
során derült ki, hogy a két idősebb emigrációs nemzedék valóban irtózatos
mértékű információvesztést szenvedett el. A negyvenötösök és az ötvenhatosok
számára az antikommunizmus olyan magától értetődő lételem volt, ami egész
gondolkodásvilágukat áthatotta és a maga képére formálta. Ez az antikommunizmus
a hatvanas-hetvenes években elutasíttatott velük mindent, ami Magyarországról
származott, beleértve a kultúrát is. Nem tudták már, hogy mi az elfogadható,
mi a csel, hol verik át őket a komcsik, semmilyen vonatkozásban nem tudtak
eligazodni azon, ami Magyarországon történik, a kultúra területén pedig
a legkevésbé. Így, biztos ami biztos, elutasítottak mindent. Egy kultúrát
nem lehet kicsit szeretni vagy szelektíven szeretni, hanem vagy elfogadja
az ember és beereszti magába, vagy nem. Hát ők inkább nem olvastak magyar
könyvet, nem hallgattak magyar rádiót - csak nyugatit -, mintsem hogy a
hóhérok és cinkosaik gondolatait olvassák, hallgassák. A sokszínű, erős
és élő magyar kultúra helyett, amelyhez folyamatosan tényleg csak népköztársasági
csomagolásban lehetett hozzájutni, összetákoltak maguknak valami elképesztően
bugyuta, langyos mű-magyar pótszert, amelynek nagyobb része a második világháború
előtti magyar tömegkultúra leggiccsesebb, népszínműdominált rétegéből származott.
Utolsó költő: Ady. Ez a fajta álommagyarság nem vonzotta a gyerekeket,
akik szabadon válogathattak a tömegtájékoztatás kulturális kínálatából.
Könnyű is volt ekkor Németországban beolvadni, a magyarok percek alatt
eltűnhettek, ha akartak. A hatvanas évek elején tömegméretűvé vált a farmer,
a kockás ing, az egyenkinézés, mindenki ugyanazt a zenét hallgatta, meg
sem kellett szólalni, és máris felszívódott az ember. Itt magyar alternativaként
csak a legújabbat, a legvadabbat lehetett volna felajánlani. Én nem féltem
volna sem a magyar iskola, sem az emigráció vezetőinek helyében élő magyar
kultúrát importálni, mert le lehetett sikálni róla azt, ami Nyugaton visszatetszést
keltett. És persze mindenkit arra buzdítottam volna, hogy látogasson minél
gyakrabban és minél hosszabb ideig Magyarországra. De az ilyesmi az emigráció
túlnyomó többsége számára tabu volt. Ezekben az években, amikor nagyon
sok magyar fiatal utasította el érthető módon a nyugati magyar pótkulturális
ajánlatot, az igazihoz egyszerűen nem jutott hozzá. Én 1964 és 1969 között
nem mehettem Magyarországra, mivel nem volt állampolgárságom, tehát akkoriban
ezzel az egész kérdéskörrel nem is foglalkoztam. 1969-től kezdve azonban
óriási tempóban pótoltam az ötéves kiesést, és lehetőség szerint mindazon
hiányokat, amelyekről elmenetelem előtt nem is tudtam. Állandóan Budapesten
lógtam, száz helyen töltöttem egy vagy két éjszakát, szerintem nincsen
olyan rendőrkapitányság a városban, ahol nem jelentkeztem volna be egyik
vagy másik barátom vagy ismerősöm címén. Ez a magatartás az emigránsok
számára janicsárság, fraternizálás volt. Nem nagyon érdekelt, ki mit mond:
számomra a magyar magaskultúra és az alternatív kultúrák fogyasztási cikkek
voltak, senki sem tudott megakadályozni abban, hogy hozzájukjussak. A létező
szocializmust, beleértve a vízumszerzés, bejelentkezés és kijelenkezés
bürokratikus folyamatát, valamint a határőrök, vámosok, rendőrök és társaik
packázását is, soha semmilyen módon nem kötöttem össze, nem hoztam összefüggésbe
a tiszta és örömteli kulturális töltekezéssel. Régi barátaim megmaradtak,
hamarosan számos újra tettem szert, és segítségükkel a nyolcvanas évek
elején megindítottuk új közlönyünket, a mi újság?-ot. Már a hetvenes években
szerkesztettünk Velencében és Bécsben egy anarchoid, blődliző lapot, a
Velencei Melencét. Négy év alatt öt száma jelent meg, minimális példányszámban.
A hasonló szellemű mi újság? tizennyolc év alatt kilenc számig vitte, most
nyáron jelenik meg a tizedik, ha igaz. Mindkét lap kizárólag névtelen írásokat
közölt és közöl. A tizedik szám címlapján a mi újság? kérdésre a következő
áttekintés felel: "Özv. Kronekker Lipótné becsukja maga mögött az ajtót,
és vattakabátja zsebébe teszi a kulcsot. / Pribisitzné, Ildike kiveszi
a cérnát a varrógépből. / Fibinyák István (a "sánta Fibinyák") ny. éjjeliőr
leveri a lepedőről a hamut. / Koleszárné felveri férje, Koleszár Tivadar
okl. gépészmérnök ("Stüszi bácsi") feje alatt a párnát. / Dr. Hamarjayné
Kövecses Amál dr. beveszi a fikuszt. / Ebinger Lőrinc ny. törzszászlós
rutinos mozdulatokkal összehajtogatja levetett alsónadrágját, és elvágólag
a többi ruhájára helyezi. / Deróti-Szarka Elemér meghúzza a láncot, de
az elszakad. / Lamurecz Aranka kiteszi a macskát. / Özv. Alsóváriné elsimít
egy ráncot az asztalterítőn, és kicsivel arrébb helyezi a hamutartót. /
Fibinyák Bálint (a "lepcses Fibinyák") leteszi a kanalat. / Özv. Árgyelán
Józsefné harmadszor is megnézi, hogy elzárta-e a gázt. / Znamelák Elekné
Nokkerli Teréz leoldja magáról a kötényét, és a kredencfiókba gyűri. /
Dzsuvai Kálmán rokk. nyugd. áruforg. előadó egy gyufaszálért lehajolva
rettentő nagyot fingik." Talán ennél több jó hír tényleg nincs is most
a világban. Vagy mégis lenne?